Заводський районний суд м. Запоріжжя 

Справа № 332/1300/26
Провадження №: 2/332/2184/26 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 липня 2026 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді - Марченко Н.В.,
при секретарі судового засідання - Волкова Д.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заводського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Патяка Андрія Станіславович до ОСОБА_2 про зміну ( збільшення) розміру аліментів,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Патяка Андрія Станіславович звернулась до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про зміну ( збільшення) розміру аліментів.
Позов обґрунтований тим, що Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2015 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дітей: сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частки щомісячно на кожну дитину з усіх видів заробітку ( доходу), але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ними повноліття, починаючи стягнення з 03.02.2015. Примусове виконання вказаного рішення суду проводиться Лівобережним відділом ДВС у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління юстиції. З огляду на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 досяг повноліття, починаючи з жовтня 2024 року, стягнення аліментів продовжується виключно на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, розмір аліментів становить 1/6 частку від усіх видів заробітку ( доходу) відповідача. Позивач вважає, що на теперішній час існують обставини, які дають їй право звернутися з позовною заявою про збільшення розміру аліментів, що становить частку від заробітку ( доходу) відповідача.
Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.03.2026 по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 
21.04.2026 від представника відповідача – адвоката Кари Ю.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що в пред`явленому позові ОСОБА_1 вказала про те, що на теперішній час існують обставини, які на її думку, дають їй право на звернення до суду з вимогою про збільшення розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказані твердження позивача щодо обов`язковості присудження аліментів на одну дитину у розмірі1/4 частини заробітку ( доходу) платника аліментів ґрунтуються на хибному тлумаченні СК України. Так, згідно з ч. 2 ст. 182 СК України, в редакції на час ухвалення рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2015 про стягнення аліментів, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Водночас, відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017, який набрав чинність 08.07.2017, ч. 2 ст. 182 СК України було викладено в новій редакції, а саме: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, оскільки такий розмір встановлюється законом, а не судовим рішенням. Так, у разі примусового виконання рішення про стягнення аліментів, збільшення мінімального розміру є підставою для автоматичного визначення державним виконавцем розміру аліментів з урахуванням цього збільшення з моменту набрання чинності ЗУ, тобто з 08.07.2017 та винесення відповідної постанови державного виконавця. В пред`явленому позові не наведено жодної обставини, передбаченої ч. 1 ст. 192 СК України, яка б свідчила про необхідність збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тоді, як доведення такої обставини є процесуальним обов`язком позивача. В спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки положення ст. 192 СК України, а й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей, зокрема положення ст. 182 СК України.
25.11.2022 ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_5 . Від даного шлюбу у них народилось двоє дочок: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Таким чином, на даний час, на утриманні відповідача окрім неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають також дві малолітні доньки. Крім цього, ОСОБА_2 є інвалідом ІІІ групи з 01.09.2004, довічно. Згідно висновку про необхідність забезпечення особи з обмеженнями повсякденного функціонування допоміжними засобами реабілітації ( технічними та іншими засобами реабілітації) №202 від 17.10.2025, сформованого КНП «Міська лікарня №4» ЗМР, ОСОБА_2 за наслідками реабілітаційного обстеження травматолога призначено на заміну допоміжні засоби: протези гомілки, сидіння доля ванни, милиці пахові, 2 пари ортопедичного взуття.
За змістом виписки з медичної карти стаціонарного хворого №545 КЗ «ЦКЛ №4 Заводського району» від 13.02.2019 ОСОБА_2 страждає на гіпертонічну хворобу ІІ стадії 2-го ступеня ГЛШ ризик 3, 04.02.2019 неускладнений церебральний криз, хронічна торакалгія вертеброгенна, помірний больовий м`язові-тонічний синдром.
Вищевказані виписки з медичної документації свідчать про те, що стан здоров`я відповідача не дозволяє йому в повній мірі працювати, джерелом його доходу є виключно пенсія по інвалідності, за рахунок якої відповідач забезпечує власне утримання, утримання своєї сім`ї, а також сплату аліментів на утримання неповнолітнього сина від попереднього шлюбу.
Тому, задоволення позовних вимог та стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в тому розмірі, який просить визначити позивач є неможливим, адже призведе до вкрай скрутного матеріального становища відповідача, внаслідок чого він не зможе забезпечити власне утримання та утримання своєї сім`ї.
На підставі викладеного, просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви.
У судове засідання позивач не з`явилася. Від її представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
У судовому засідання відповідач проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Суд, вислухавши відповідача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Судом встановлено, що Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2015 стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця Луганської області м. Свердловськ, не працюючого, є інвалідом 3-групи безстроково, проживаючого: АДРЕСА_1 , аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дітей: сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі по 1/6 частки щомісячно на кожну дитину з усіх видів заробітку(доходу) , але не менш, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ними повноліття, починаючи стягнення з 03.02.2015 року.
Примусове виконання рішення суду проводиться Лівобережним відділом державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління юстиції.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 досяг повноліття, починаючи з жовтня 2024, стягнення аліментів продовжується виключно на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до свідоцтва про шлюб від 25.11.2022, серія НОМЕР_1 , 25.11.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено шлюб.
У період шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_4 у відповідача народилась донька ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 – ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження від 20.04.2023, серія НОМЕР_2 та від 18.09.2024, серія НОМЕР_3 .
Згідно Довідки з акта огляду МСЕК від 28.08.2014 відповідачу встановлена ІІІ група інвалідності безстроково.
Відповідно до Висновку про необхідність забезпечення особи з обмеженнями повсякденного функціонування допоміжними засобами реабілітації ( технічними та іншими засобами реабілітації) №202 від 17.10.2025 ОСОБА_2 призначено допоміжний засіб реабілітації – протези гомілки; сидіння для ванни; милиці пахвові; ортопедичне взуття. 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.
Розмір аліментів підлягає зміні з часу набрання цим рішенням законної сили, про що роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006.
Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни способу стягнення або розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я, здоров`я та матеріального становища дитини.
Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Таким чином, поставивши перед судом питання про збільшення розміру стягуваних аліментів, позивачу належить доводити обставини, які мають значення в такому спорі та передбачені, зокрема, ч. 1 ст. 192 СК України.
У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни способу стягнення або розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.
Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.
Отже, позивачка повинна надати докази, що підтверджують наявність юридичних складових - певних умов, які дають підстави для збільшення розміру аліментних зобов`язань.
Але, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачкою не було надано належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів на підтвердження того, що з моменту ухвалення рішення 24.03.2015 Заводським районним судом м. Запоріжжя по дату подачі позовної заяви, матеріальний стан відповідача покращився та матеріальний стан позивачки погіршився.
Також в матеріалах справи відсутні докази матеріального стану позивачки та стану її здоров`я, як на час звернення з позовом про стягнення аліментів, так і на час звернення з позовом про збільшення розміру аліментів, що унеможливлює вирішити питання щодо їх змін, які впливають на збільшення розміру аліментів на утримання дитини.
Крім того, звертаючись із позовом позивач просила змінити ( збільшити) розмір аліментів, шляхом їх збільшення, визначивши у розмірі частки від заробітку ( доходів) Відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму доля дитини відповідного віку, до досягнення ним повноліття, починаючи стягнення від дня подачі даного позову, посилаючись на положення ст. ст. 180, 182 СК України, відповідно до яких мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, а також, що розмір аліментів на неповнолітню дитину, якщо він визначається у частці від доходу, становить частину від доходів платника аліментів.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку".
Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України, яким визначався розмір - 30%).
Таким чином, зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.
Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України. 
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відтак, позивачкою не надано доказів суттєвої зміни свого матеріального стану та матеріального стану відповідача, а також таких доказів, які б із достовірністю та своєю достатністю стверджували про необхідність збільшення розміру аліментів. У матеріалах справи відсутні докази того, що матеріальне становище платника аліментів дозволяє йому сплачувати аліменти в розмірі, заявленому позивачкою. Доказів зміни доходів, витрат, активів тощо стороною позивачки теж надано не було. Відомостей про покращення матеріального становища платника аліментів матеріали справи не містять. Також, у матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, не доведено стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі обставин, як приклад, придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, що могло б бути підставою для збільшення розміру раніше стягнутих аліментів до заявленого позивачем розміру.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та ненадання належних доказів в обґрунтування позову, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Враховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору згідно п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак витрати зі сплати судового збору компенсується за рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Патяка Андрія Станіславович до ОСОБА_2 про зміну ( збільшення) розміру аліментів – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 24.07.2026.

Суддя         Н.В. Марченко