ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
07 квітня 2026 року 	м. Тернопіль	Справа № 921/49/26 	

Господарський суд Тернопільської області
у складі судді Боровця Я.Я. 
за участю секретаря судового засідання Шевчук К.О.
Розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС", вул. Закревського, 16, м. Київ
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІМНІК", проспект Степана Бандери, 3, м. Тернопіль
про стягнення заборгованості у розмірі 104 753,26 грн.

У судове засідання представники сторін не з`явились.

Судові процедури.
Відповідно до частини 3 статті 222 ГПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.
Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених ст. ст. 35-37 ГПК України не надходило. 

Суть справи. 
Товариство з обмеженою відповідальністю "АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС" звернулося до Господарського суду Тернопільської області із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІМНІК" про стягнення заборгованості у розмірі 104 753,26 грн, з яких 72 487,62 грн основний борг, 9 761,33 грн пеня, 11 978,85 грн - 12 % річних та 10 525,46 грн інфляційні втрати.

Відкриття провадження у справі. 
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2026, для розгляду справи №921/49/26 визначено суддю Боровця Я.Я.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 03.02.2026 відкрито провадження у справі №921/49/26 за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 05.03.2026.
Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження.

Розгляд справи по суті.
Ухвалою суду від 05.03.2026 судове засідання відкладено на 07.04.2026 з підстав, викладених в ній.
Згідно частини 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
При розгляді справи по суті, суд з`ясував обставини справи, дослідив докази у справі.
07.04.2026 судом прийнято судове рішення, в порядку статті 240 ГПК України.

Аргументи сторін.
Правова позиція позивача.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено умови Договору №22097-08/2023 від 30.08.2023, в частині несвоєчасного здійснення розрахунку за поставлений товар, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем на суму 72 487,62 грн.
Також, у зв"язку з невиконанням відповідачем умов спірного правочину позивачем нараховано пеню у розмірі 9 761,33 грн, інфляційні втрати у розмірі 10 525,46 грн, 12% річних у розмірі 11 978,85 грн.
Просить суд позов задоволити повністю.

Заперечення відповідача.
Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, на підставі статей 120, 121 ГПК України - ухвалами суду, які надсилалися рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення з позначкою "Судова повістка", про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (містяться в матеріалах справи).
Так, ухвали суду направлені відповідачу за адресою: проспект Степана Бандери, 3, м. Тернопіль (зазначена у позовній заяві) та відповідає Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, сформований Господарським судом Тернопільської області (відповідь №2664369 від 28.04.2026).
Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Згідно частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Враховуючи, положення статті 13 Господарського процесуального кодексу України, якою в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, беручи до уваги, що явка представника відповідача не визнавалась судом обов`язковою, брати участь у судовому засіданні є правом сторони, передбаченим ГПК України, та те, що відповідач не скористався наданими йомупроцесуальними правами на подання відзиву, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті.
Крім того, судом враховано, що у відповідності до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. 
Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень (частина 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Згідно із частиною 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
Отже, сторони не позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами суду щодо даної справи у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Фактичні обставини, встановлені судом.
30 серпня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС" (Постачальник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДІМНІК" (Покупець/відповідач) укладено договір №22097-08/2023, відповідно до умов якого Постачальник зобов"язується передати у власність Покупця визначені цим Договором запчастини, експлуатаційні матеріали, автомобільні шини, тощо (товар), а Покупець зобов"язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти товар та здійснити оплату (п.1.1 Договору).
Пунктом 1.2 Договору визначено, що номенклатура, найменування, одиниця виміру, походження товару, загальна кількість, ціна за одиницю товару, що передаються за цим Договором, термін та умови передачі, визначаються у рахунках – фактурах (рахунках на оплату), товарних (видаткових ) накладних, або інших передбачених чинним законодавством документах на товари, які є невід"ємною частиною Договору та остаточно узгоджується сторонами на кожну окрему партію товару.
Загальна сума Договору складається із вартості переданого товару, що відповідає сумі всіх товарних (видаткових) накладних ( п.1.3 Договору).
Як визначено пунктом 2.3 Договору, товар переходить у власність Покупця з моменту передачі товару Покупцю на складі Постачальника. Доказом передачі товару Постачальником у власність Покупця є належним чином оформлена товарна (видаткова) накладна.
Погодженнями сторонами кількості, номенклатури, асортименту та ціни товару відбувається за їх взаємною згодою шляхом переговорів та фіксується у товарних (видаткових) накладних та в рахунках на оплату, що являються невід"ємними складовими даного Договору, без складання специфікацій (п.2.4 Договору).
Покупець, підписуючи товарну (видаткову) накладну, виявляє згоду на прийняття товару відповідно до попередньо домовленості із Постачальником, та позбавляється права заявляти претензії щодо невідповідності поставленого товару за кількістю, номенклатурою, асортиментом та ціною (п.2.5 Договору).
Датою поставки товару вважається дата товарної (видаткової) накладної підписана уповноваженими представникам сторін, що засвідчує прийняття товару Покупцем від Постачальника ( п.2.6 Договору).
Пунктом 3.1 Договору встановлено, що ціни на товар погоджуються сторонами у кожному окремому випадку і вказується у товарних (видаткових) накладних, які є невід"ємною частиною даного Договору.
За домовленістю сторін товар продається на умовах відстрочення платежу в межах кредитного ліміту. Кредитним лімітом сторони вважають суму, на яку Постачальник може поставити товар на умовах домовленого відтермінування (п.3.2 Договору).
Якщо продаж товару здійснюється на умовах відстрочення платежу в межах кредитного ліміту, термін такого відстрочення зазначається у товарній (видатковій) накладній. У такому разі товар має бути сплачений не пізніше останнього дня відтермінування включно на підставі рахунку на оплату, який надається Постачальником Покупцю разом з товарною (видатковою) накладною. Підписання Покупцем або уповноваженої ним особою на прийняття товару товарної (видаткової) накладної є належним підтвердженням факту отримання ним рахунку на оплату ( п.3.4 Договору).
Оплата товару за цим Договором здійснюється Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальнику (п.3.5 Договору).
Відповідно до п.5.2 Договору за порушення грошового зобов"язання за цим Договором більше 3-х календарних днів, Покупець сплачує на користь Постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ до суми простроченого платежу, за весь період такого прострочення.
Сторони домовилися, що у разі прострочення виконання грошового зобов"язання, передбаченого цим Договором, винна Сторона несе відповідальність, встановленої статтею 625 ЦК України, а саме: той хто прострочив виконання грошового ззобов"язання має сплатити на користь іншої сторони за Договором суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 12 (дванадцять) відсотків річних від простроченої суми (п.5.3 Договору).
Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2023 року (п. 8.2 Договору).
Якщо протягом 1-го місяця до закінчення терміну дії даного Договору жодна зі сторін не заявить про намір змінити його умови або припинити його дію, договір вважається продовженим на 1 календарний рік і так рік за роком (п.8.4 Договору).
Також, між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору , якою сторони домовились перейти на електронний документообіг в частині складання, оформлення та обміну первинними бухгалтерськими документами (зокрема, первинний документ; товаросупроводжувальний документ; відмітка Сторони на документі іншої Сторони (автора документу); актів звірки взаємних розрахунків, видаткова накладна, актів приймання-передачі товарів, актів про анулювання документа, акт приймання передачі послуг). Сторони підтверджують, що належним чином оформлені первинні бухгалтерські документи у електронному вигляді матимуть силу оригіналів (п. 1 Додаткової угоди №1). 
Пунктом 2 Додаткової угоди №1 сторони домовились, що датою підписання/ укладення документів буде єдина спільна календарна дата, безпосередньо вказана у документах, навіть коли накладання (застосування) кваліфікованого електронного підпису однієї із Сторін або обома Сторонами відбувається пізніше за дату, вказану в тексті документу.
Як зазначає позивач, що на виконання договірних зобов`язань, передав/поставив у власність, а відповідач отримав/купив товар на загальну суму 72487,62 грн, про що свідчать видаткові накладні від 30.08.2024 за №№ SI0004861933 на суму 1 197,24 грн, SI0004862146 на суму 204,30 грн, SI0004862734 на суму 7 316,10 грн, SI0004862742 на суму 1 861,02 грн; від 02.09.2024 за №№ SI0004865550 на суму 5 028,42 грн, SI0004866309 на суму 2 039,16 грн; від 04.09.2024 за № SI0004869905 на суму 3 033,30 грн; від 06.09.2024 за №№ SI0004874020 на суму 18 334,56 грн, SI0004875661 на суму 2 628,78 грн; від 07.09.2024 за № SI0004876951 на суму 2 833,08 грн; від 09.09.2024 за №№ SI0004876953 на суму 834,30 грн, SI0004876954 на суму 299,64 грн, SI0004877138 на суму 800,28, SI0004878715 на суму 2 012,52 грн, від 11.09.2024 за №№ SI0004882787 на суму 3 009,30, SI0004882801 на суму 175,92 грн та від 14.09.2024 за № SI0004889784 на суму 20 879,70 грн, які підписані повноважними представниками сторін без зауважень та претензій, скріплені печатками юридичних осіб.
Товар відвантажений на умовах відстрочення платежу.
Також, позивачем виставлені рахунки на оплату від 30.08.2024 №№ S0009316226, S0009317324, S0009317956, S0009316240; від 02.09.2024 №№ S0009321583; S000932446; від 04.09.2024 № S0009329222; від 06.09.2024 № S0009335373, S0009335511; від 07.09.2024 № S0009338891; від 09.09.2024 №№ S0009340118, S0009340173, S0009340159, S0009340827; від 11.09.2024 №№ S0009349132, S0009349240 та від 14.09.2024 №S0009359387.
Однак, як стверджує позивач, що відповідач порушив умови договору, не здійснив оплату поставленого товару в обумовлений строк у видаткових накладних, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виник борг у розмірі 72 487,62 грн.
Позивачем, у зв"язку з порушенням строків оплати, нараховано відповідачу пеню у розмірі 9 761,33 грн, інфляційні втрати у розмірі 10 525,46 грн, 12% річних у розмірі 11 978,85 грн.
Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв"язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Норми права, застосовані при вирішенні спору та мотиви, з яких виходив суд при ухваленні рішення.
Всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши у сукупності усі докази, суд дійшов таких висновків.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Тобто, право на судовий захист у суб`єкта господарювання виникає у разі порушення або оспорювання його права або охоронюваного законом інтересу.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).
Зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України).
Договір виконує функцію безпосередньої правостворюючої підстави виникнення зобов`язання. Це означає, що права та обов`язки сторін, які становлять зміст зобов`язання, виникають із самого договору і не потребують інших факторів.
У відповідності до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Отже правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.
Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №911/2768/20, від 30.06.2021 у справі №910/3140/19.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 Цивільного кодексу України.
Із змісту частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України випливає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Взаємовідносини сторін виникли на підставі Договору №22097-08/2023 від 30.08.2023, який за правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами глави 54 Цивільного кодексу України та глави 30 Господарського кодексу України (який діяв на дату виникнення спірних правовідносин та втратив чинність з 28 серпня 2025 року згідно ст. 17 Закону України № 4196-IX "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб", який визначає правові та організаційні засади діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб.
Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2023 року (п. 8.2 Договору).
Якщо протягом 1-го місяця до закінчення терміну дії даного Договору жодна зі сторін не заявить про намір змінити його умови або припинити його дію, договір вважається продовженим на 1 календарний рік і так рік за роком (п.8.4 Договору).
Також, між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору , якою сторони домовились перейти на електронний документообіг в частині складання, оформлення та обміну первинними бухгалтерськими документами (зокрема, первинний документ; товаросупроводжувальний документ; відмітка Сторони на документі іншої Сторони (автора документу); актів звірки взаємних розрахунків, видаткова накладна, актів приймання-передачі товарів, актів про анулювання документа, акт приймання передачі послуг). Сторони підтверджують, що належним чином оформлені первинні бухгалтерські документи у електронному вигляді матимуть силу оригіналів (п. 1 Додаткової угоди №1). 
Пунктом 2 Додаткової угоди №1 сторони домовились, що датою підписання/ укладення документів буде єдина спільна календарна дата, безпосередньо вказана у документах, навіть коли накладання (застосування) кваліфікованого електронного підпису однієї із Сторін або обома Сторонами відбувається пізніше за дату, вказану в тексті документу.
Зазначений правочин підписаний повноважними представниками сторін, не має ознак договору недійсність якого прямо встановлена законом. Відомості про визнання його недійсним у суду відсутні.
Вказаний договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.
Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови продажу, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати та наявність часткової чи повної оплати.
Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
В свою чергу, згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Встановлені обставини у даній справі свідчать, що 30 серпня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС" (Постачальник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДІМНІК" (Покупець/відповідач) укладено договір поставки №22097-08/2023, відповідно до умов якого Постачальник зобов"язується передати у власність Покупця визначені цим Договором запчастини, експлуатаційні матеріали, автомобільні шини, тощо (товар), а Покупець зобов"язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти товар та здійснити оплату (п.1.1 Договору).
Статтями 662, 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Пунктом 1.2 Договору визначено, що номенклатура, найменування, одиниця виміру, походження товару, загальна кількість, ціна за одиницю товару, що передаються за цим Договором, термін та умови передачі, визначаються у рахунках – фактурах (рахунках на оплату), товарних (видаткових ) накладних, або інших передбачених чинним законодавством документах на товари, які є невід"ємною частиною Договору та остаточно узгоджується сторонами на кожну окрему партію товару.
Як визначено пунктом 2.3 Договору, товар переходить у власність Покупця з моменту передачі товару Покупцю на складі Постачальника. Доказом передачі товару Постачальником у власність Покупця є належним чином оформлена товарна (видаткова) накладна.
Погодженнями сторонами кількості, номенклатури, асортименту та ціни товару відбувається за їх взаємною згодою шляхом переговорів та фіксується у товарних (видаткових) накладних та в рахунках на оплату, що являються невід"ємними складовими даного Договору, без складання специфікацій ( п.2.4 Договору).
Покупець, підписуючи товарну (видаткову) накладну, виявляє згоду на прийняття товару відповідно до попередньо домовленості із Постачальником, та позбавляється права заявляти претензії щодо невідповідності поставленого товару за кількістю, номенклатурою, асортиментом та ціною (п.2.5 Договору).
Датою поставки товару вважається дата товарної (видаткової) накладної підписана уповноваженими представникам сторін, що засвідчує прийняття товару Покупцем від Постачальника (п.2.6 Договору).
Як слідує із матеріалів справи, на виконання умов спірного правочину позивачем передано/поставлено у власність, а відповідачем отримано/куплено товар на загальну суму 72 487,62 грн, що підтверджується видатковими накладними від 30.08.2024 за №№ SI0004861933 на суму 1 197,24 грн, SI0004862146 на суму 204,30 грн, SI0004862734 на суму 7 316,10 грн, SI0004862742 на суму 1 861,02 грн; від 02.09.2024 за №№ SI0004865550 на суму 5 028,42 грн, SI0004866309 на суму 2 039,16 грн; від 04.09.2024 за № SI0004869905 на суму 3 033,30 грн; від 06.09.2024 за №№ SI0004874020 на суму 18 334,56 грн, SI0004875661 на суму 2 628,78 грн; від 07.09.2024 за № SI0004876951 на суму 2 833,08 грн; від 09.09.2024 за №№ SI0004876953 на суму 834,30 грн, SI0004876954 на суму 299,64 грн, SI0004877138 на суму 800,28, SI0004878715 на суму 2 012,52 грн, від 11.09.2024 за №№ SI0004882787 на суму 3 009,30, SI0004882801 на суму 175,92 грн та від 14.09.2024 за № SI0004889784 на суму 20 879,70 грн (містяться в матеріалах справи), які підписані повноважними представниками сторін без зауважень та претензій, що відповідно підтверджує факт виконання позивачем поставки товару та виникнення у відповідача обов`язку з оплати отриманого товару.
Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.
Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Стаття 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" зазначає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Отже, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".
Накладна - це супроводжуючий первинний документ, що використовується в бухгалтерському обліку та містить основні облікові дані про товар, що передається, відправляється, транспортується.
Видаткова накладна є двостороннім документом, яка підписується обома сторонами договору, скріплюється печаткою і повинна передбачати та конкретизувати основні умови поставки/передачі товару згідно договору.
За вказаних обставин, факт здійснення господарської операції, а саме продаж товару відповідачу, повинен підтверджуватися належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.
Отже, видаткова накладна є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам, зокрема, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних зобов`язань, та є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.
Слід вказати, що за своєю правовою природою видаткові накладні посвідчують виконання зобов`язань - констатують (фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами та мають юридичне значення для встановлення обставин дотримання сторонами умов договору.
Саме таким вимогам і відповідає видаткова накладна, яка засвідчує встановлений факт здійснення господарської операції. 
Таким чином, отримання товару відповідачем стверджується підписом останнього та його представниками про отримання товару на видаткових накладних.
За таких обставин, у відповідача виник обов"язок з проведення розрахунку за відпущений позивачем товар.
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (стаття 632 Цивільного кодексу України).
Статтею 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Загальна сума Договору, складається із вартості переданого товару, що відповідає сумі всіх товарних (видаткових) накладних ( п.1.3 Договору).
Пунктом 3.1 Договору встановлено, що ціни на товар погоджуються сторонами у кожному окремому випадку і вказується у товарних (видаткових) накладних, які є невід"ємною частиною даного Договору.
За домовленістю сторін товар продається на умовах відстрочення платежу в межах кредитного ліміту. Кредитним лімітом сторони вважають суму, на яку Постачальник може поставити товар на умовах домовленого відтермінування (п.3.2 Договору).
Якщо продаж товару здійснюється на умовах відстрочення платежу в межах кредитного ліміту, термін такого відстрочення зазначається у товарній (видатковій) накладній. У такому разі товар має бути сплачений не пізніше останнього дня відтермінування включно на підставі рахунку на оплату, який надається Постачальником Покупцю разом з товарною (видатковою) накладною. Підписання Покупцем або уповноваженої ним особою на прийняття товару товарної (видаткової) накладної є належним підтвердженням факту отримання ним рахунку на оплату ( п.3.4 Договору).
Оплата товару за цим Договором здійснюється Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальнику (п.3.5 Договору).
Товар відвантажений на умовах відстрочення платежу.
Отже, розрахуватися за товар, відповідач повинен був відповідно до умов Договору, а саме:
- за видатковими накладними №№ SI0004861933, SI0004862146, SI0004862734, SI0004862742 від 30.08.2024 – до 06.09.2024;
- за видатковими накладними №№ SI0004865550, SI0004866309 від 02.09.2024 – до 09.09.2024;
- за видатковою накладною № SI0004869905 від 04.09.2024 - до 11.09.2024; 
- за видатковими накладними №№ SI0004874020, SI0004875661 від 06.09.2024 – до 13.09.2024;
- за видатковими накладними до 14.09.2024 за ВН № SI0004876951 від 07.09.2024 – до 14.09.2024; 
- за видатковими накладними №№ SI0004876953, SI0004876954, SI0004877138, SI0004878715 від 09.09.2024 - до 16.09.2024; 
- за видатковими накладними № № SI0004882787, SI0004882801 від 11.09.2024 - до 18.09.2024;
- за видатковою накладною № SI0004889784 від 14.09.2024 - до 21.09.2024. 
Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Матеріалами справи підтверджуються доводи позивача стосовно того, що відповідачем у встановлені договором строки вартість отриманого товару не сплачена, що є порушенням умов договору та ст.527 ЦК України.
Отже, спір між сторонами виник внаслідок неналежного виконання відповідачем, як Покупцем, своїх договірних зобов`язань в частині несвоєчасної оплати за отриманий товар.
Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем станом на дату прийняття рішення становить 72 487,62 грн.
Доказів, які б підтверджували сплату відповідачем заборгованості, яка виникла на підставі правочину, матеріали справи не містять.
Підстави припинення зобов`язання передбачені ст.ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. 
Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а тому позовні вимоги щодо стягнення основного боргу у розмірі 72 487,62 грн, який неоплачений станом на день розгляду спору, підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи та неспростовані відповідачем.

Укладаючи Договір, сторони погодили всі його істотні умови, зокрема і обсяг відповідальності.
Як визначено статтею 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Щодо позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 9 761,33 грн, суд зазначає таке.
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки.
Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.
В силу вимог статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються з приписами, встановленими Господарським кодексом України.
Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.
Згідно статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.
Отже, в силу наведених положень законодавства, пеня може бути стягнута у передбачених в письмовому договорі випадках (встановлено за згодою сторін).
Відповідно до п.5.2 Договору за порушення грошового зобов"язання за цим Договором більше 3-х календарних днів, Покупець сплачує на користь Постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ до суми простроченого платежу, за весь період такого прострочення.
Оскільки відповідачем не оплачено вартість поставленого товару, на підставі положень ст.ст. 546-551 ЦК України, ст. ст. 217-230 ГК України та умов договору позивачем нараховано пеню у розмірі 9 761,33 грн.
Судом, здійснено розрахунок пені, за допомогою калькулятора програми "Ліга", який становить 9 746,00 грн (міститься в матеріалах справи).
Отже, суд прийшов до висновку, що вірно обрахованими є пеня у розмірі 9 746,00 грн, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в цій частині. В іншій частині щодо стягнення пені у розмірі 15,33 грн, то суд вважає їх безпідставно нарахованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сторони домовилися, що у разі прострочення виконання грошового зобов"язання, передбаченого цим Договором, винна Сторона несе відповідальність, встановленої статтею 625 ЦК України, а саме: той хто прострочив виконання грошового ззобов"язання має сплатити на користь іншої сторони за Договором суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 12 (дванадцять) відсотків річних від простроченої суми (п.5.3 Договору).

Щодо позовних вимог в частині стягнення 12% річних у розмірі 11 978,85 грн, суд встановив таке.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Так, матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем строків оплати за отриманий товар, у зв`язку з чим позивачем за неналежне виконання умов Договору нараховано та заявлено до стягнення 12% річних у розмірі 11 978,85 грн, відповідно до вимог статті 625 ЦК України.
Судом, здійснено розрахунок 12 % річних, за допомогою калькулятора програми "Ліга", який становить 11 927,07 грн (міститься в матеріалах справи).
Отже, суд прийшов до висновку, що вірно обрахованими є 12% річних у розмірі 11 927,07 грн а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в цій частині. В іншій частині щодо стягнення 12 % річних у розмірі 51,78 грн, то суд вважає їх безпідставно нарахованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 10 525,46, суд встановив таке.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Відповідно до статті 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.
При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.
У зв"язку з порушенням відповідачем строків оплати вартості за отриманий товар, позивачем нараховано інфляційні втрати у розмірі 10 525,46 грн.
Судом, здійснено розрахунок інфляційних втрат, за допомогою калькулятора програми "Ліга", який становить 10 495,64 грн (міститься в матеріалах справи).
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що вірно обрахованими є інфляційні втрати у розмірі 10 495,64 грн, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в цій частині. В іншій частині щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 29,82 грн, то суд вважає їх безпідставно нарахованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно з усталеною судовою практикою застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань "господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості".

Позивач, стверджуючи про існування певної обставини подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.
При аналізі доводів сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні "Трофимчук проти України" зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення від 28.10.2010, заява № 4241/03).
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. 
Правова позиція, наведена у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновок суду.
Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві, що вимагає від держави його втілення в правотворчу та правозастосовчу діяльність, зокрема в закони, зміст яких має відповідати критеріям соціальної справедливості, рівності тощо.
Справедливість - одна з основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальних вимірів права.
Частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно частин 2-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).
Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов`язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Отже, правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення є вимоги позивача про стягнення з відповідача 72 487,62 грн основного боргу, 9 746,00 грн пені, 11 927,07 грн – 12 % річних та 10 495,64 грн інфляційних втрат.
У решті частин позовних вимог щодо стягнення пені, 12% річних та інфляційних втрат, слід відмовити.

Судові витрати.
При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами (пункт 5 частини 1 статті 237 ГПК України).
Як передбачено пунктом 2 частини 5 статті 238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Щодо судового збору у розмірі 2 662,40 грн.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про судовий збір" суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.
Факт зарахування сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом судового збору в сумі 2 662,40 грн до спеціального фонду державного бюджету України підтверджується Випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою Господарським судом Тернопільської області.
У силу приписів статті 129 ГПК України, судовий збір у розмірі 2 662,40 грн покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 7, 13, 42, 86, 129, 210, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.
2. Судові витрати у складі судового збору у розмірі 2 659,94 грн покласти на відповідача та у розмірі 2,46 грн покласти на позивача.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІМНІК", проспект Степана Бандери, 3, м. Тернопіль, код ЄДРПОУ 44817002 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС", вул. Закревського, 16, м. Київ, код ЄДРПОУ 37141112 - 72 487,62 грн основного боргу, 9 746,00 грн пені, 11 927,07 грн – 12 % річних, 10 495,64 грн інфляційних втрат та 2 659,94 грн судового збору. 
4. Видати наказ стягувачу після набрання рішенням законної сили.
5. У решті позовних вимог, відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду в порядку статті 256-257 ГПК України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів, з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Примірник рішення надіслати сторонам у справі:
до електронного кабінету в електронній формі із застосуванням ЄСІТС в порядку, визначеному ГПК України: позивачу;
- рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення: відповідачу - ТОВ "ДІМНІК", проспект Степана Бандери, 3, м. Тернопіль.

Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено та підписано "16" липня 2026 року.

Суддя Я.Я. Боровець