Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків 
29 липня 2026 року № 520/19644/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мороко А.С., розглянувши в порядку письмового позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Космічна, буд. 21А, пов. 6, м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61165) про визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправною та скасувати Постанову Старшого державного виконавця Харківського РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області Данько О.О. у виконавчому провадженні №14633440 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 59 389,34 грн; 
- визнати протиправною та скасувати Постанову державного виконавця Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження № 69958220 з виконання постанови № 14633440 про стягнення виконавчого збору від 27.03.2013.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що не погоджується із діями відповідача щодо відкриття виконавчого провадження № 69958220 з виконання постанови №14633440 про стягнення виконавчого збору від 27.03.2013, оскільки не був повідомлений належним чином. Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи на 28.07.2026 об 11:00 год. в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду за адресою: м. Харків, майдан Свободи, 6, зал №16.
Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність.
Так, представником відповідача зазначено, що на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 14633440 щодо виконавчого напису № 2615 виданий 14.08.2009 Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. про: звернення стягнення автомобіль марки LEXUS, модель GS 350, тип ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, колір ЧОРНИЙ. 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , зареєстрований ВРЕР № 1 ГУМВСУ м. Харків 31.05.2008 року реєстраційний № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , що належить на праві власності ОСОБА_2 для погашення заборгованості перед ВАТ ВТБ БАНК. 
07.09.2009 державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 14633440, яке у відповідності до ч. 1 ст. 27 Закону України “Про виконавче провадження” (у редакції від 11.09.2009) направлялось позивачу.
Також представником відповідача зазначено, що виконавче провадження № 14633440 завершено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України “Про виконавче провадження” постановою державного виконавця від 29.02.2022 та згодом знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання виконавчого провадження.
Окрім цього, відповідачем повідомлено, що за результатами перевірки автоматизованої системи виконавчого провадження, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу, встановлено, що у Харківському відділі державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 69958220 щодо примусового виконання такого виконавчого документу: постанова № 14633440 виданий 27.03.2013 документ видав: Відділ державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 59389,34 грн. 
24.01.2023 року постановою державного виконавця, керуючись ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», відкрито виконавче провадження за зазначеним вище виконавчим документом.
Представником відповідача зазначено, що сторонам направлено копії постанов про відкриття виконавчого провадження із ідентифікатором доступу у відповідності до пп. 2 п. 2 розділу VII наказу Міністерства юстиції України від 05.08.2016 року № 2432/5 «Про затвердження Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження». 
Водночас, як зазначає представник відповідача, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/2, термін зберігання реєстрів на відправлення рекомендованої кореспонденції становить один рік, у зв`язку із чим надання реєстру відправлення постанови про відкриття виконавчого провадження не вбачається за можливе.
Представником позивача надано до суду відповідь на відзив, в якій заперечувала проти доводів відповідача та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
У судове засідання призначене на 28.07.2026 об 11:00 год. сторони не з`явилися.
Від представника позивача та відповідача надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положень частини 4 статті 229 КАС України.
Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження. 
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову, суд встановив наступне.
14.08.2009 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. було видано виконавчий напис № 2615 про звернення стягнення на автомобіль, що належить на праві власності ОСОБА_1 для погашення заборгованості перед ВАТ ВТБ БАНК. 
07.09.2009 старшим державним виконавцем Бондаренко О.М Харківського РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області на підставі виконавчого напису видано постанову про відкриття виконавчого провадження №14633440. 
27.03.2013 старшим державним виконавцем Данько О.О. Харківського РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області у межах вказаного провадження винесено постанову про стягнення з Боржника виконавчого збору у розмірі 59 389,34 грн. 
29.09.2022 до відповідача надійшла письмова заява стягувача про повернення виконавчого документа. Того ж дня заступником начальника відділу Ступіним В.В. Харківського ВДВС у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
24.01.2023 заступником начальника Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ступіним В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 69958220 з примусового виконання постанови № 14633440 виданого 27.03.2013 про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 59 389,34 грн.
Не погоджуючись із діями Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Щодо строку звернення до суду, суд зазначає таке.
Як встановлено судом з позовної заяви, позивач не був повідомлений про винесення постанови про відкриття 07.09.2009 виконавчого провадження №14633440, про стягнення виконавчого збору 27.03.2013 у ВП №14633440, а також про відкриття 24.01.2023 виконавчого провадження №69958220. 
25.06.2026 позивач під час особистого звернення до Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України вперше отримав можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження № 69958220.
Як зазначив відповідач у відзиві на позовну заяву, що доказів направлення позивачу спірних постанов немає, оскільки, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/2, термін зберігання реєстрів на відправлення рекомендованої кореспонденції становить один рік, у зв`язку із чим надання реєстру відправлення постанови про відкриття виконавчого провадження не вбачається за можливе.
Суд зазначає, що відповідно до положень частин 1 та 2 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 3 вказаної вище статті).
Європейським судом з прав людини у справі "Мушта проти України" зазначено, що не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
При цьому, суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа "Станьо проти Бельгії").
У рішеннях у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.
Враховуючи надані представником позивача обґрунтування поважності пропуску строку звернення до суду, з метою запобігання обмеження прав позивача на доступ до правосуддя, суд вважає за необхідне визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом та його поновлення.
Таким чином, враховуючи обставини поважності пропуску позивачем строку звернення до суду із даним позовом, суд вважає за можливо поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із даним позовом.
Щодо визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Харківського РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області Данько О.О. у виконавчому провадженні №14633440 від 27.03.2013 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 59 389,34 грн, суд зазначає наступне.
На час винесення цієї спірної постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору діяв Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV.
Відповідно до статті 25 цього Закону державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.
Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 28 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV було визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. 
У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. 
Виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, стягнення виконавчого збору, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, відшкодування витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, і стягнення штрафів, накладених відповідно до вимог цього Закону.
Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні. 
Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі. 
У разі якщо стягнутої з боржника суми недостатньо для задоволення в повному обсязі вимог стягувача, виконавчий збір сплачується пропорційно до стягнутої суми. 
У разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору. 
Судом не встановлено та позивачем під час розгляду справи не надано доказів оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження або добровільного виконання, та не доведено наявність інших обставин, які є підставою для звільнення боржника від сплати виконавчого збору за приписами згаданого Закону, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зазначеної частини позовних вимог.
Щодо скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 69958220 від 24.01.2023 з виконання постанови № 14633440 від 27.03.2013 про стягнення виконавчого збору, суд вказує наступне.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову (частина 4 статті 37).
Згідно частини 5 згаданої статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.
Відповідно до частини1 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частина 5 статті 40 зазначеного Закону визначає, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17.04.2024 у справі № 420/6811/23 щодо правомірності відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору та постанови про стягнення витрат виконавчого провадження [органу державної виконавчої служби], які [постанови] були ухвалені в рамках виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення (тобто ["основного"] виконавчого документа, з примусовим виконанням якого пов`язується стягнення виконавчого збору і витрат виконавчого провадження) у зв`язку з ухваленням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, Верховний суд зазначив таке.
Іншими словами, йдеться про обов`язок державного виконавця ухвалити [нову] постанову про стягнення виконавчого збору, а також постанову про стягнення витрат виконавчого провадження вже після того, як виконавчий документ, з яким пов`язані виконавчий збір і згадувані витрати, повернений стягувачеві з підстав, встановлених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII. Водночас йдеться також і про неможливість (неправомірність) відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанов про стягнення виконавчого збору та постанов про стягнення витрат виконавчого провадження, які ухвалено до того, як виникли підстави для повернення виконавчого документа стягувачеві (зокрема, одночасно з відкриттям виконавчого провадження відповідно до частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII).
Колегія суддів зазначила, що державний виконавець зобов`язаний стягнути виконавчий збір навіть після того, як виконавчий документ повернений стягувачу (якщо цей збір не був стягнений до повернення виконавчого документа). Текстуальний виклад частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII дає підстави вважати, що цей обов`язок державний виконавець має реалізувати шляхом винесення - після постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених Законом № 1404-VIII, - постанови про стягнення виконавчого збору (якщо виконавчий збір не був стягнений в рамках виконавчого провадження за "основним" виконавчим документом) і для примусового виконання цієї постанови відкрити [окреме, інше] виконавче провадження, про що теж ухвалити відповідну постанову.
З погляду колегії суддів, окреслений алгоритм дій державного виконавця має своє пояснення (сенс), адже під час виконавчого провадження з примусового виконання, зокрема, судового рішення (як-от в цій справі) виконавчий збір може бути стягнений (повністю або частково) та зарахований до Державного бюджету України, що таким чином не дає підстав (передумов) для повторного стягнення з боржника тієї самої суми виконавчого збору за тим самим виконавчим документом після того, як стягувач подав заяву про його повернення.
Водночас якщо виконавчий збір не був стягнений (повністю) в рамках "основного" виконавчого провадження, а виконавчий документ підлягає поверненню стягувачеві (зокрема з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII), то державний виконавець зобов`язаний його стягнути у рамках окремого (іншого) виконавчого провадження, передумовою для відкриття якого Закон № 1404-VIII (частина третя статті 40) передбачив винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Аналогічним чином державний виконавець діє і щодо стягнення витрат виконавчого провадження (пункт 2 розділу VI Інструкції № 512/5), які також підлягають стягненню навіть після того як виконавчий документ повернений стягувачу.
Як вбачається з матеріалів у цій справі, а саме з інформації про виконавче провадження за ВП №14633440, державним виконавцем винесено постанову від 29.09.2022 про повернення виконавчого документу на підставі п.1 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с 20) та про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження. Окремої постанови про стягнення виконавчого збору державним виконавцем не винесено.
Натомість, як зазначено відповідачем, за результатами перевірки автоматизованої системи виконавчого провадження, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу, встановлено, що у Харківському відділі державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 69958220 щодо примусового виконання такого виконавчого документу: постанова № 14633440 виданий 27.03.2013 документ видав: Відділ державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 59389,34 грн. 
З інформації про виконавче провадження судом встановлено, що датою надходження виконавчого документу до державного виконавця є 29.09.2022.
24.01.2023 року постановою державного виконавця на підставі ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови від 27.03.2013 про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 59389,34 грн.
Отже за обставинами даної справи, державний виконавець відкрив виконавче провадження з примусового стягнення виконавчого збору на підставі постанови, яка була ухвалена до того, як виникли підстави для повернення виконавчого документу стягувачу, тобто в рамках ["основного"] виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса.
З огляду на наведене суд вважає, що ухвалення спірної постанови про відкриття виконавчого провадження, враховуючи, що державний виконавець не виніс постанови про стягнення виконавчого збору, яка підлягала б примусовому виконанню, - не відповідає приписам частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII, а тому підлягає скасуванню. 
Верховний Суд у постанові від 17.04.2024 у справі № 420/6811/23 також зауважив, що подібний спосіб "виокремлення" виконавчого провадження - тобто без винесення окремої постанови відповідно до приписів частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII - може за певних умов спричинити повторне стягнення виконавчого збору з боржника, чого допускати не можна.
Суд зазначає, що відповідно до положень ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження № 69958220 з виконання постанови № 14633440 про стягнення виконавчого збору від 27.03.2013.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду не впливають.
Розподіл судових витрат здійснюється у порядку передбаченому статтею 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 287, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , до Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Космічна, буд. 21А, пов. 6, м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61165, про визнання протиправною та скасування постанови – задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасування постанову державного виконавця Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження № 69958220 від 24.01.2023 з виконання постанови № 14633440 від 27.03.2013 про стягнення виконавчого збору.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн. 96 коп.
Рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч. 6 ст. 287 КАС України, а саме: протягом 10 днів з дати проголошення (підписання). 
Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Суддя Мороко А.С.