Справа №585/355/26 | Головуючий у суді 1-ї інстанції - Шульга В. О.
Номер провадження 33/816/1371/26 | Суддя-доповідач Колодяжний А. О.
Категорія  130 КУпАП |

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Колодяжний А. О., з участю секретаря судового засідання Кислої Ю.М., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника Лопаткіна О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Лопаткіна О.В. на постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2026 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого по АДРЕСА_1 ,
притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, - 

установив:

Постановою судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2026 року, ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП і підданий адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.
Згідно з цією постановою ОСОБА_1 23 січня 2025 року о 08:50 год в м. Ромни по вул. Прокопенка 43А керував автомобілем Рено Докер номерний знак НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння, що було підтверджено за допомогою газоаналізатора Драгер 6820 тест 1553 результат 0,25 проміле, чим порушив пункт 2.9 (а) Правил дорожнього руху.
В апеляційній скарзі захисник Лопаткін О.В. просить скасувати постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 12 червня 2026 року, а провадження у справі закрити за відсутністю в діях його підзахисного складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП. 
Вважає незаконною оскаржувану постанову, оскільки суд не взяв до уваги доводи захисту про те, що результат огляду ОСОБА_1 перебуває у межах допустимої похибки та не тягне за собою наслідки притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП. Окрім цього зазначає, що результат огляду його підзахисного – 0,25 проміле є нижчим за допустиму норму, встановлену Віденською конвенцією про дорожній рух. Стверджує також, що не всі долучені до справи відеозаписи досліджувалися в присутності захисника, частина відеозаписів, за повідомленням суду, була пошкодженою, а тому такі відеозаписи є недопустимими доказами.
Вислухавши доводи сторін та перевіривши матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується сукупністю належних і допустимих доказів.
З матеріалів справи вбачається, що 23 січня 2025 року о 08:50 год у м. Ромни по вул. Прокопенка, 43А ОСОБА_1 керував автомобілем Renault Dokker, державний номерний знак НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння.
Зазначена обставина підтверджується роздруківкою результату тестування, відповідно до якої за результатами огляду на стан алкогольного сп`яніння, проведеного за допомогою газоаналізатора Drager Alcotest 6820, тест № 1553, встановлено результат 0,25 ‰, актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу, а також відеозаписом, на якому зафіксовано обставини проведення огляду та поведінку особи після отримання його результату.
При цьому, як слідує з матеріалів справи, зокрема відеозапису події, підставою для проведення щодо ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння стало те, що він був учасником дорожньо-транспортної пригоди, а під час спілкування з працівниками поліції у нього були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння.
Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції 
Доводи апеляційної скарги про те, що результат огляду 0,25 ‰ перебуває в межах допустимої похибки приладу та тому не може бути підставою для притягнення до адміністративної відповідальності, апеляційний суд вважає необґрунтованими.
Як установлено судом першої інстанції, відповідно до свідоцтва про повірку газоаналізатора Alcotest 6820, зав. № ARKL-2589, у діапазоні вимірювань від 0,00 ‰ до 0,4 ‰ допустима похибка засобу вимірювальної техніки становить ±0,04 ‰.
Згідно з пунктом 7 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 9 листопада 2015 року № 1452/735, установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, проведеного з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.
У цьому випадку результат вимірювання становив 0,25 ‰, тобто перевищував нормативно встановлений показник 0,2 ‰. Навіть з урахуванням зазначеної в матеріалах справи допустимої похибки ±0,04 ‰ нижня межа можливого значення результату становить 0,21 ‰, що також перевищує встановлений нормативний поріг 0,2 ‰.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що посилання сторони захисту на сам факт наявності похибки приладу не спростовує результату проведеного огляду та не свідчить про недоведеність стану алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд також відхиляє посилання захисника на положення Конвенції про дорожній рух від 8 листопада 1968 року, оскільки положення Конвенції передбачають, що в національному законодавстві мають бути встановлені спеціальні положення щодо керування транспортними засобами під впливом алкоголю та допустимий рівень вмісту алкоголю в крові або у повітрі, що видихається, перевищення якого є несумісним з керуванням транспортним засобом. При цьому передбачений Конвенцією рівень 0,50 г чистого алкоголю на літр крові або 0,25 мг на літр повітря, що видихається, є максимальним рівнем, який не повинен бути перевищений національним законодавством.
Іншими словами Конвенція зобов`язує держав-учасниць передбачити у своєму національному законодавстві норму за якої заборонити водіям керувати транспортними засобами з результатом вище за 0,50 ‰, однак це не означає, що держави-учасниці не можуть встановлювати більш суворіші правила.
Отже, положення Конвенції не встановлюють для водіїв безумовно допустимого рівня алкоголю, до якого вони мають право керувати транспортним засобом, а визначають граничний рівень, який може бути передбачений національним законодавством. Тому саме по собі те, що встановлений у ОСОБА_1 результат 0,25 ‰ є нижчим за 0,50 ‰, не спростовує факту порушення ним вимог національного законодавства України.
Відповідно до пункту 2.9 (а) Правил дорожнього руху водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а відповідно до пункту 7 розділу ІІ зазначеної Інструкції № 1452/735 установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, проведеного з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.
Таким чином, для вирішення питання про наявність складу адміністративного правопорушення у цій справі визначальним є дотримання встановленого національним законодавством порядку проведення огляду та отримання результату, який у цій справі перевищує встановлений нормативний показник, а не порівняння такого результату з максимальним рівнем, передбаченим міжнародним актом.
Також апеляційний суд звертає увагу, що у цій справі відсутні підстави, щоб стверджувати, що огляд проведено з порушенням установленої процедури.
З відеозапису, який повторно був досліджений судом апеляційної інстанції, вбачається, що працівником поліції було проведено контрольний замір, за результатами якого показник становив 0,00 ‰, після чого проведено огляд ОСОБА_1 із використанням спеціального технічного засобу, який показав результат 0,25 ‰.
Після отримання результату огляду ОСОБА_1 було повідомлено про встановлений результат та роз`яснено, що у разі незгоди з ним він може пройти огляд у закладі охорони здоров`я. При цьому ОСОБА_1 не висловив незгоди із результатами огляду на не наполягав на направленні до закладу охорони здоров`я. Підписані ним роздруківка тесту та акт огляду також свідчать, що він погодився із результатами тесту.
Апеляційний суд також перевірив доводи захисника про недопустимість відеозапису з тієї підстави, що під час розгляду справи судом першої інстанції захисник брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак через технічні проблеми відеозапис відтворювався для нього без зображення, лише зі звуковим супроводом, а файли на диску були пошкоджені.
Зазначені доводи не дають підстав для визнання відеозапису недопустимим доказом.
Як убачається з матеріалів справи, обставини, зафіксовані на відеозаписі, були досліджені судом першої інстанції під час розгляду справи. 
При цьому обставина, на яку посилається захисник, стосується не способу отримання відеозапису та не порядку його створення, а технічних умов його відтворення під час конкретного судового засідання.
Відповідно, зазначені обставини можуть мати значення для оцінки того, чи мав захисник реальну можливість ознайомитися зі змістом доказу та надати щодо нього свої заперечення, однак самі по собі такі обставини не свідчать про те, що відеозапис як доказ був одержаний із порушенням установленого законом порядку.
Водночас апеляційним судом відеозапис було повторно відтворено із відеозображенням та звуковим супроводом. Таким чином, суд апеляційної інстанції безпосередньо перевірив зміст цього доказу та встановив, що на ньому зафіксовано обставини проведення огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, у тому числі проведення тестування за допомогою спеціального технічного засобу, отриманий результат 0,25 ‰, повідомлення особі результату огляду, а також подальше спілкування з нею щодо результатів проведеного огляду.
Отже, апеляційний суд мав можливість безпосередньо перевірити зміст відеозапису, на який послався суд першої інстанції, і встановити його доказове значення. При цьому захисник у суді апеляційної інстанції також мав можливість ознайомитися з відеозаписом у повному обсязі, висловити свої заперечення щодо його змісту та надати оцінку зафіксованим на ньому обставинам.
За таких обставин сама по собі технічна несправність під час первинного відтворення відеозапису судом першої інстанції, унаслідок якої захисник під час участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції не мав можливості одночасно переглядати відеозображення, не свідчить про недопустимість цього доказу.
За наведених обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доказів, які підтверджують керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, достатньо для висновку про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.
У зв`язку з цим підстав для скасування постанови судді Роменського міськрайонного суду Сумської області та закриття провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення апеляційний суд не вбачає.
Керуючись статтею 294 КУпАП, -

постановив:

Постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2026 року відносно ОСОБА_1 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника Лопаткіна Олега Вікторовича на цю постанову – без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя | А. О. Колодяжний