Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м.Харків 
18 вересня 2026 року №520/26853/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу № 520/26853/26 за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області (адреса: вул. Білогородська, буд. 13, м. Боярка, Фастівський район, Київська область, 08153, код ЄДРПОУ 43162533) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн., установленої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року (включно) пропорційно відпрацьованому часу за місяць;
- зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області (адреса: вул. Білогородська, 13, м. Боярка, Фастівський р-н., Київська обл., 08153, код ЄДРПОУ: 43162533) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) додаткову винагороду, встановлену пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в розмірі до 30 000 грн. пропорційно відпрацьованого часу за місяць за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року (включно).
Ухвалою від 28 серпня 2026 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі № 520/26853/26, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву та витребувано у відповідача докази, що стосуються предмета спору.
Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином. Згідно з нормами частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.
Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що у період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року проходив службу в Територіальному управлінні Служби судової охорони у місті Києві та Київській області; що постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 співробітникам Служби судової охорони на період дії воєнного стану встановлено додаткову винагороду в розмірі 30 000 гривень щомісячно; що додаткову винагороду за цей період відповідач не нарахував і не виплатив, а на звернення позивача послався на відсутність відповідних бюджетних асигнувань.
Відзив на позовну заяву відповідач до суду не подав. На виконання вимог ухвали суду від 28 серпня 2026 року відповідач подав клопотання від 07 вересня 2026 року про приєднання до матеріалів справи доказів, витребуваних судом.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 з 23 січня 2020 року проходить службу в Територіальному управлінні Служби судової охорони у місті Києві та Київській області. Наказом Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області від 01 липня 2021 року № 174 о/с підполковника Служби судової охорони ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора 8 відділення особистої безпеки суддів (Вищого антикорупційного суду) підрозділу особистої безпеки суддів територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області з 01 липня 2021 року, на якій позивач перебував протягом усього спірного періоду.
Виконання позивачем службових обов`язків у період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року підтверджено довідкою Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області від 01 серпня 2026 року № 386, згідно з якою в цей період позивач постійно виконував свої посадові (функційні) обов`язки.
Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168. Листом Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області від 15 червня 2026 року № 41.07-710 відповідач повідомив, що станом на 15 червня 2026 року кошторисних призначень та фінансування на виплату додаткової винагороди по постанові № 168 для співробітників Управління від розпорядників вищого рівня не надходило, у зв`язку з чим накази на виплату додаткової винагороди позивачу не видавались, і що зазначена додаткова винагорода за період з 24 лютого 2022 року позивачу не виплачувалась. У тому ж листі відповідач зазначив, що відповідно до розпорядження Служби судової охорони від 27 жовтня 2023 року № 102/ОД та наказу Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області від 01 листопада 2023 року № 524 діючим співробітникам Управління у листопаді 2023 року нараховано та виплачено додаткову винагороду відповідно до постанови № 168 та Порядку і умов виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 31 жовтня 2022 року № 396, за період з 01 січня 2023 року по 20 січня 2023 року.
Наданою відповідачем на виконання ухвали суду інформацією про грошове забезпечення позивача підтверджено, що за період з лютого по грудень 2022 року включно нарахування додаткової винагороди за постановою № 168 позивачу не проводилось: за кожен місяць цього періоду відповідна стаття доходу становить 0,00 грн. За листопад 2023 року позивачу нараховано і виплачено додаткову винагороду за постановою № 168 у сумі 6 451,61 грн., яку відповідач сам відносить до періоду з 01 січня 2023 року по 20 січня 2023 року. Ця сума відповідає розрахунку за ставкою 10 000 гривень на місяць, встановленою пунктом 7 Порядку і умов виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 31 жовтня 2022 року № 396, для співробітників, які не проходять службу в районах ведення бойових дій, пропорційно 20 відпрацьованим дням січня 2023 року (10 000 : 31 х 20 = 6 451,61 грн.), а не за ставкою 30 000 гривень на місяць, встановленою пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з такого.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Абзацом першим пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у первісній редакції встановлено: «на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби)».
Отже, у редакції, чинній станом на 24 лютого 2022 року, абзац перший пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 прямо називав співробітників Служби судової охорони серед осіб, яким на період дії воєнного стану виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно.
Зміни, внесені до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2022 року № 793, оцінено Великою Палатою Верховного Суду у пункті 66 постанови від 21 вересня 2023 року у справі № 260/3564/22 (провадження № 11-74заі23): «Велика Палата Верховного Суду враховує, що постановою КМУ № 793 внесені, зокрема, такі зміни до постанови КМУ № 168: - в абзаці першому слова і цифри «додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно» замінено словами і цифрами «додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць»; - доповнено пункт після абзацу першого новим абзацом такого змісту: «Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення»; - доповнено постанову пунктом 2-1 такого змісту: « 2-1. Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів».
Правові наслідки цих змін визначено у пункті 67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у справі № 260/3564/22: «Разом із цим Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що зміст внесених постановою КМУ № 793 змін до постанови КМУ № 168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість « 30 000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця».
Слова «співробітникам Служби судової охорони,» виключено з абзацу першого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2023 року № 43 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168», тобто з 20 січня 2023 року. Це узгоджується з тим, що саме за період з 01 січня 2023 року по 20 січня 2023 року відповідач самостійно нарахував діючим співробітникам Управління додаткову винагороду (лист Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області від 15 червня 2026 року № 41.07-710), визнаючи цим 20 січня 2023 року останнім днем, за який співробітники Служби судової охорони мали право на додаткову винагороду. Отже, протягом усього спірного періоду з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року співробітники Служби судової охорони перебували в переліку осіб, яким виплачується додаткова винагорода.
Пунктом 4 наказу Державної судової адміністрації України від 31 жовтня 2022 року № 396 передбачено, що цей нормативно-правовий акт набирає чинності з дня його опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року. Таким чином, Порядок і умови виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану, затверджені цим наказом, поширюються і на спірний період.
Щодо визначення розміру додаткової винагороди суд враховує висновки, викладені у пунктах 71, 75 і 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у справі № 260/3564/22 (провадження № 11-74заі23). У пункті 71 зазначено: «Так, за висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, при визначенні розміру належної позивачу додаткової винагороди пункт 7 Порядку № 396 не підлягає застосуванню, оскільки за імперативною нормою частини другої статті 165 Закону № 1402-VIII розмір грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони встановлюється КМУ». У пункті 75 зазначено, що з огляду на визначені в частині третій статті 7 КАС України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами при визначенні розміру додаткової винагороди слід застосовувати норми постанов КМУ, а не Порядку № 396. У пункті 76 зазначено, що «наявність у ДСА України права встановлювати «порядок і умови виплати додаткової винагороди» не є тотожним праву встановлювати «розміри додаткових винагород».
Отже, пункт 7 Порядку і умов виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану, затверджених наказом Державної судової адміністрації України від 31 жовтня 2022 року № 396, у частині, у якій він диференціює розмір додаткової винагороди залежно від умов проходження служби (10 000, 30 000 або 100 000 гривень), при вирішенні цієї справи застосуванню не підлягає, оскільки пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 пов`язував право позивача на додаткову винагороду в розмірі 30 000 гривень щомісячно виключно зі статусом співробітника Служби судової охорони.
Відповідно нарахована та виплачена позивачу в листопаді 2023 року за період з 01 січня 2023 року по 20 січня 2023 року сума додаткової винагороди 6 451,61 грн., розрахована за ставкою 10 000 гривень на місяць, встановленою пунктом 7 Порядку № 396 для співробітників, які не проходять службу в районах ведення бойових дій, не відповідає розміру, гарантованому позивачу пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, а тому є лише частковим виконанням обов`язку з виплати додаткової винагороди за цей період.
Довід відповідача, наведений у листі від 15 червня 2026 року № 41.07-710, про те, що для виплати додаткової винагороди необхідна наявність відповідних бюджетних асигнувань, а накази можуть видаватись виключно після їх надходження (лист Служби судової охорони від 09 червня 2022 року № 30.07-455/ССО, лист Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області від 15 червня 2026 року № 41.07-710), суд відхиляє. Видання наказу про виплату співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди належить до повноважень самого відповідача, а невидання такого наказу і є тією бездіяльністю, протиправність якої є предметом цього спору. Суб`єкт владних повноважень не може обґрунтовувати правомірність власної бездіяльності посиланням на невчинення ним же дії, яку він зобов`язаний був вчинити.
Довід відповідача, наведений у зазначеному листі, про відсутність бюджетних асигнувань на виплату додаткової винагороди відхиляється з підстав, наведених у пунктах 61, 62, 63 і 65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у справі № 260/3564/22 (провадження № 11-74заі23).
У пункті 61 зазначеної постанови вказано: «За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань».
У пункті 62 зазначеної постанови вказано: «З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду визнає необґрунтованими посилання Територіального управління на те, що в затвердженому ДСА України кошторисі Служби судової охорони на 2022 рік та відповідному кошторисі Територіального управління видатки на виплату додаткової винагороди, визначеної постановою КМУ № 168, не передбачались та не затверджувались, у зв`язку із чим існуючий за фондом оплати праці фінансовий ресурс не дозволяє здійснити таку виплату, оскільки гарантовані законом виплати, пільги тощо неможливо поставити в залежність від видатків бюджету».
У пункті 63 зазначеної постанови вказано, що відмова Територіального управління у виплаті додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном; доки відповідне положення постанови КМУ № 168 є чинним, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в такій виплаті; тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України»).
У пункті 65 зазначеної постанови вказано: «Верховний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі № 21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі № 21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі № 21-44а10)».
Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку, що протягом усього спірного періоду з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року позивач мав право на додаткову винагороду на період дії воєнного стану, передбачену пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, у розмірі 30 000 гривень щомісячно, а невчинення відповідачем дій з нарахування та виплати цієї додаткової винагороди в повному обсязі є протиправною бездіяльністю. За період з 24 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року ця бездіяльність відповідачем не усунута жодною мірою. За період з 01 січня 2023 року по 20 січня 2023 року бездіяльність усунута лише частково - у межах фактично нарахованої і виплаченої в листопаді 2023 року суми 6 451,61 грн., а в частині різниці між цією сумою і сумою, яка мала бути нарахована за ставкою 30 000 гривень на місяць, залишається протиправною.
Визначаючи спосіб відновлення порушеного права, суд враховує наведений вище висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, а тому додаткова винагорода підлягає нарахуванню та виплаті пропорційно часу фактичного проходження позивачем служби у спірному періоді, за вирахуванням суми, вже нарахованої та виплаченої позивачу за період з 01 січня 2023 року по 20 січня 2023 року.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень: у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відзиву на позовну заяву відповідач не подав, а надані ним на виконання ухвали суду докази правомірність його бездіяльності в частині ненарахування додаткової винагороди за ставкою, встановленою пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, не підтверджують.
Решта доводів та аргументів сторін, наведених у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовує.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, пункт 29).
Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з нормами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, з урахуванням принципів адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Судові витрати зі сплати судового збору позивачем не понесені, у зв`язку з чим розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-78, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області (адреса: вул. Білогородська, буд. 13, м. Боярка, Фастівський район, Київська область, 08153, код ЄДРПОУ 43162533) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі ОСОБА_1 додаткової винагороди на період дії воєнного стану, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень щомісячно, за період проходження служби з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року.
Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області (адреса: вул. Білогородська, буд. 13, м. Боярка, Фастівський район, Київська область, 08153, код ЄДРПОУ 43162533) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) додаткову винагороду на період дії воєнного стану, передбачену пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень щомісячно, пропорційно часу фактичного проходження служби: за період з 24 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року - у повному обсязі; за період з 01 січня 2023 року по 20 січня 2023 року - за вирахуванням фактично нарахованої і виплаченої позивачу в листопаді 2023 року суми 6 451 (шість тисяч чотириста п`ятдесят одна) гривня 61 копійка.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення ухвалене та повне судове рішення складено 18 вересня 2026 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Другого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар