ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

08 липня 2026 року	Справа №160/12373/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді	Рябчук О.С.	 	
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - 

УСТАНОВИВ:

11.05.2026 року засобами поштового зв`язку до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №045550027672 від 11.03.2026 року про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 26.10.1988 року по 10.01.1990 року; період роботи з 13.07.1994 року по 18.01.1995 року; період роботи з 04.01.1996 року по 05.09.1997 року та зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 для визначення розміру пенсії, з розрахунку один місяць за три, період безпосередньої участі позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 08.06.2024 року по 31.07.2024 року, з 16.06.2025 року по 14.10.2025 року, з 30.10.2025 року по 04.03.2026 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплачувати пенсію з 04.03.2026 року ОСОБА_1 у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоди його роботи, підтверджені записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , дата заповнення 03.08.1987 року. Позивач зазначає, що записи у трудовій книжці щодо періодів роботи з 26.10.1988 року по 10.01.1990 року на посаді приймальника склотари АНД продторг м. Дніпропетровськ, з 13.07.1994 року по 18.01.1995 року на посаді охоронця Дніпропетровської філії Груп 4 Секюритас та з 04.01.1996 року по 05.09.1997 року на посаді старшого продавця ТОВ ВКФ «Тиран» містять усі необхідні відомості про періоди трудової діяльності, дати прийняття та звільнення, посади, а також реквізити документів, на підставі яких внесено відповідні записи. На думку позивача, відсутність окремих реквізитів оформлення трудової книжки, зокрема відбитку печатки, особливості виконання записів або недоліки ведення документації роботодавцем не можуть бути підставою для позбавлення його права на зарахування відповідних періодів роботи до страхового стажу, оскільки обов`язок щодо належного оформлення трудової книжки покладається на роботодавця, а не на працівника. Позивач вказує, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення проявив надмірний формалізм та безпідставно не врахував наявні у трудовій книжці записи, які підтверджують факт перебування у трудових правовідносинах у спірні періоди. Також позивач зазначає, що без урахування спірних періодів страховий стаж, визначений органом Пенсійного фонду України, становить 23 роки 7 місяців 16 днів, однак із зарахуванням спірних періодів роботи загальний страховий стаж перевищує 25 років, що є достатнім для призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Крім того, позивач вказує на наявність правових підстав для зарахування до пільгового стажу періодів його безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, а саме: з 08.06.2024 року по 31.07.2024 року, з 16.06.2025 року по 14.10.2025 року та з 30.10.2025 року по 04.03.2026 року, із розрахунку один місяць за три. Також позивач зазначає, що у зв`язку з досягненням пенсійного віку та зверненням за призначенням пенсії у встановлений законом строк, пенсія має бути призначена та виплачувана з 04.03.2026 року. З огляду на викладене позивач вважає рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №045550027672 від 11.03.2026 року про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена судді О.С. Рябчук.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2026 р. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.
Цією ж ухвалою відповідачам було надано строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
22.05.2026 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги заперечує у повному обсязі та зазначає про їх безпідставність, посилаючись на те, що рішення №045550027672 від 11.03.2026 року про відмову у призначенні позивачу дострокової пенсії за віком прийнято в межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що 04.03.2026 року позивач звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За результатами розгляду поданих документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області було встановлено відсутність у позивача необхідного страхового стажу 25 років, оскільки страховий стаж становив лише 23 роки 7 місяців 16 днів. Відповідач вказує, що до страхового стажу не були зараховані періоди роботи позивача з 26.10.1988 року по 10.01.1990 року, з 13.07.1994 року по 18.01.1995 року та з 04.01.1996 року по 05.09.1997 року у зв`язку із недоліками оформлення записів у трудовій книжці, а саме: відсутністю печатки у записі про звільнення, виконанням окремих записів різними чорнилами, нечіткістю печатки, а також дописуванням дат звільнення та номерів наказів. На думку відповідача, відповідно до положень Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637, саме трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, однак записи в ній повинні бути оформлені належним чином та відповідати встановленим вимогам. У разі наявності неправильних або неточних записів трудовий стаж може бути підтверджений іншими документами, визначеними Порядком №637. Також відповідач зазначає, що орган Пенсійного фонду України під час розгляду заяви про призначення пенсії зобов`язаний перевірити зміст та належне оформлення поданих документів, а тому неврахування спірних періодів роботи було здійснено у зв`язку із відсутністю належного підтвердження страхового стажу. Крім того, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області посилається на те, що призначення пенсії належить до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а тому суд не може перебирати на себе повноваження органу пенсійного забезпечення та зобов`язувати призначити пенсію, оскільки такі дії потребують оцінки документів та визначення розміру пенсійного забезпечення уповноваженим органом. Відповідач також вказує, що у разі задоволення позовних вимог щодо призначення пенсії виплата такої пенсії має здійснюватися органом Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання позивача, тобто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, а не Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області. З огляду на наведене відповідач вважає, що рішення №045550027672 від 11.03.2026 року є правомірним, прийнятим на підставі та у спосіб, визначений законодавством України, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За змістом приписів п.3 ч.6 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, зокрема, щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст. ст. 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Згідно з 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є учасником бойових дій, про що свідчить копія посвідчення військової частини НОМЕР_2 від 07.08.2024 року (Серія НОМЕР_3 ).
Відповідно до копії посвідчення (Серія ОУВ № НОМЕР_4 ) ОСОБА_1 нагороджено відзнакою Президента України «ЗА ОБОРОНУ УКРАЇНИ» - Указ Президента України від 05.08.2022 року №559/2022.
З довідки військової частини НОМЕР_5 від 18.08.2022 року №1643/2313 вбачається, що старший солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_5 з 15.07.2022 року.
Позивач, ОСОБА_1 нагороджений Нагрудним знаком «За зразкову службу» наказом Міністра оборони України від 09.01.2026 року №47.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_6 від 11.02.2026 року №2124/3828, сержант ОСОБА_1 , дійсно перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_6 з 01.07.2023 року.
З довідки військової частини НОМЕР_6 від 22.02.2026 року №3169 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, сержант ОСОБА_1 , головний сержант 1 взводу охорони роти охорони військової частини НОМЕР_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт громадянина України ID НОМЕР_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , дійсно в період з 08.06.2024 по 31.07.2024, з 16.06.2025 по 14.10.2025, з 30.10.2025 по даний час брав (брала) участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Запорізька область, Пологівський район, Малотокмачанська ТГ, Донецька область, Покровський район, Шахівська сільська ТГ. Підстава: журнал бойових дій військової частини НОМЕР_6 №18дск від 01.01.2024р., №12дск від 01.01.2025р., №12дск від 14.05.2025р., №12 від 01.01.2026р., накази командира військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) №176 від 08.06.2024р., №233 від 01.08.2024р., №36 від 16.06.2025р., №161 від 15.10.2025р., №176 від 30.10.2025р. (Копія довідки додається).
Так, досягнувши 59 років, 04.03.2026 року, ОСОБА_1 звернувся до звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Заява позивача від 04.03.2026 була розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області та прийнято рішення №045550027672 від 11.03.2026 року про відмову у призначенні пенсії через відсутність страхового стажу – 25 років.
З тексту спірного рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області №045550027672 від 11.03.2026 року убачається наступне. 
«…Відмова про призначення дострокової пенсії за віком ОСОБА_1 . Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_8 . Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України – 04.03.2026 року. Пенсійний вік визначений пунктом 4 частини першої статті 115 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” становить 55 років. Вік заявника 59 років. Необхідний стаж визначений пунктом 4 частини першої статті 115 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” становить 25 років. Страховий стаж особи становить 23 років 07 місяців 16 днів. Згідно частини 2 статті 24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи з 26.10.1988 по 10.01.1990, оскільки відсутня печатка в записі про звільнення; період роботи з 13.07.1994 по 18.01.1995, оскільки дата звільнення та наказ на звільнення записано різними чорнилами, не читабельна печатка; період роботи з 04.01.1996 по 05.09.1997, оскільки дописано дату звільнення та дату наказу про звільнення з роботи. Відтак, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №045550027672 від 11.03.2026 року про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком згідно пункту 4 частини першої статті 115 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з відсутністю страхового стажу – 25 років. За наявним страховим стажем особа матиме право на пенсію згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 04.03.2032. …».
Листом від 02.04.2026 року за вих. №0400-010206-8/57676 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на адресу позивача направлено копію рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №045550027672 від 11.03.2026 року та роз`яснено порядок права оскарження такого спірного рішення позивачу.
Вважаючи спірне рішення протиправним та безпідставним, позивач, з метою захисту своїх порушених прав, звернулася із даною позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з офіційним тлумаченням положення статті 1 Конституції України, яке міститься в рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.
Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип вер ховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші норма тивно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Щодо не зарахування періодів роботи з 26.10.1988 року по 10.01.1990 року - приймальник склотари АНД продторг м. Дніпропетровськ; з 13.07.1994 року по 18.01.1995 року - охоронець Дніпропетровської філії Груп 4 Секюритас та з 04.01.1996 року по 05.09.1997 року – старший продавець товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Тиран» до страхового стажу ОСОБА_1 згідно трудової книжки (Серія НОМЕР_1 , дата заповнення 03.08.1987 року), суд зазначає наступне.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч.2 ст.24 Закону №1058-IV).
Відповідно до статті 24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша).
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта).
Відповідно до пункту а) частини 1 статті 3 Закону №1788, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Частиною 1 статті 56 Закону №1788-XII встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Положеннями пункту а) частини 3 вказаної статті Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів за умови сплати страхових внесків.
Відповідно до статті 1 Закону №1058 страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-IV (надалі, також Закон №2464) встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до статті 4 Закону №2464, платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно зі статтею 26 Закону №2464, посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.
Таким чином, обов`язок щодо сплати єдиного внеску покладено саме на підприємство, як роботодавця, який здійснив нарахування внеску та утримання його із заробітної плати позивача.
При цьому, невиконання підприємством обов`язку по сплаті страхових внесків не може позбавити позивача соціальної захищеності та страхового стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина (страхувальником), сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Таким чином, особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.09.2019 у справі №414/736/17 та від 30.07.2019 у справі №373/2265/16-а.
На момент заповнення трудової книжки позивача вперше, порядок ведення трудових книжок працівників регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162 (далі Інструкція №162 ).
Відповідно до п. 2.2 Інструкції №162, заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.
У трудову книжку вносяться:
- відомості про працівника: прізвище, ім`я по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність;
- відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;
- відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства;
- відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Стягнення до трудової книжки не заносяться.
Згідно з п.2.3. Інструкції №162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнення та повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Пунктом 2.11 Інструкції №162 встановлено, що після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей.
Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Також, п. 2.13 Інструкції №162 визначено, що у графі 3 розділу Відомості про робот " у вигляді заголовка, пишеться повне найменування підприємства.
Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.
У графі 3 пишеться: Прийнятий або призначений в такий-то цех, відділ, підрозділ, ділянку, виробництво із зазначенням їх конкретного найменування, а також найменування роботи, професії або посади і присвоєного розряду.
Згідно з п. 4.1 Інструкції №162, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження і заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи в даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
З 29.07.1993 порядок ведення трудових книжок регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція №58), яка містить аналогічні вимоги щодо внесення записів до трудових книжок, що й Інструкція №162.
Пунктом 4 постанови Кабінету міністрів України Про трудові книжки працівників від 27.04.1993 №301 передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, аналіз вказаних вище правових норм дозволяє дійти до висновку, що обов`язок щодо проставлення печатки на першому (титульному) аркуші трудової книжки та внесення достовірної дати заповнення трудової книжки покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, які здійснюють заповнення трудової книжки вперше, а не на працівника, а тому наявність таких недоліків в трудовій книжці позивача не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу останнього періодів роботи згідно з записами в трудовій книжці, виконаними у відповідності до вимог Інструкцій №162 та №58.
Отже, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.
Відповідно до п.1 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з п. 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Із аналізу вказаних вище положень Порядку №637 слідує, що подання інших документів, окрім трудової книжки, для підтвердження трудового стажу з метою призначення пенсії здійснюється виключно у випадку, якщо в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.
Слід зазначити, що Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №677/277/17.
Окрім того, на підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Згідно пункту 4.7 вказаного Порядку, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до пенсійного органу з заявою про призначення дострокової пенсії за віком, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
З трудової книжки позивача (Серія НОМЕР_1 , дата заповнення 03.08.1987 року), вбачається:
- запис №18 (а.с. трудової книжки позивача 12-13) – 13.07.1994, наказ №100 від 13.07.1994 року, ОСОБА_1 прийнято на посаду охоронника Дніпропетровської філії Груп 4 Секюритас; 
- запис №19 (а.с. трудової книжки позивача 12-13) – 18.01.1995, наказ №10 від 18.01.1995 року, ОСОБА_1 звільнено за появу на роботі без спеціального обмундирування – п. 7 ст. 40 КЗпП України.
При цьому, як на записі щодо прийняття на роботу та і на записі про звільнення з роботи міститься відтиск печатки Дніпропетровської філії Груп 4 Секюритас. Після запису про звільнення мається підпис фахівця Дніпропетровської філії Груп 4 Секюритас.
З трудової книжки позивача (Серія НОМЕР_1 , дата заповнення 03.08.1987 року), вбачається:
- запис №24 (а.с. трудової книжки позивача 16-17) – 04.01.1996, наказ №1 від 05.01.1996 року, ОСОБА_1 прийнято на посаду старшого продавця товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Тиран»; 
- запис №25 (а.с. трудової книжки позивача 16-17) – 05.09.1997, наказ №32 від 06.01.1997 року, ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП УССР.
При цьому, на записі про прийняття позивача на роботу є відтиск прямокутної печатки товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Тиран» та на записі про звільнення є відтиск круглої печатки товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Тиран».
Після запису про звільнення позивача з товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Тиран» є підпис як директора ОСОБА_2 .
З огляду на наведене, відсутність у записі про звільнення з роботи у трудовій книжці позивача заповнення записів різними чорнилами та нечитабельність печатки, дописання дати звільнення та дату наказу про звільнення з роботи (до впровадження персоніфікованого обліку) не може слугувати підставою задля відмови у зарахуванні такого періоду роботи до страхового стажу, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист.
Порядок ведення трудових книжок на момент заповнення трудової книжки позивача (1979 рік), було врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, від 20.06.1974 №162, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР (далі - Інструкція №162), відповідно до якої трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню (пункт 1.1 глави 1 Інструкції №162).
Пунктом 2.3 Інструкції № 162 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
За змістом пункту 4.1 Інструкції № 162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Пунктом 8.1. Інструкції № 162 було встановлено, що контроль за дотриманням порядку ведення трудових книжок здійснюється в порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" (далі - Постанова № 656).
Надалі почала діяти Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України (далі - Інструкція № 58).
Пунктами 2.3, 2.4 Інструкції №58 встановлено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Пункт 4.1 Інструкції №58 передбачає, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» установлено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Варто зазначити, що в спірному випадку у поданій трудовій книжці записи щодо прийняття та звільнення з роботи з 26.10.1988 року (запис №3) по 10.01.1990 року (запис №4) - приймальник склотари АНД продторг м. Дніпропетровськ містять відповідні дати та номери документів, на підставі яких внесено записи, записи є зрозумілими і сумнівів у достовірності такої інформації у суду немає, а тому відсутність відбитку печатки та підпису відповідальної особи не може бути перешкодою у зарахуванні цих періодів трудової діяльності. Відповідач надто формально підходить до питання зарахування страхового стажу та не враховує, що основною умовою для зарахування трудового стажу до 01.01.2004 є належне підтвердження трудових правовідносин записами трудової книжки або іншими документами, визначеними у Порядку №637.
Крім того, слід погодитися із тим, що у записі №4 від 10.01.1990 року, відповідно до якого позивача звільнено з роботи за власним бажанням, наявний номер та дата наказу про звільнення – наказ №9 к від 08.01.1990 року.
Водночас суд звертає увагу, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.
При цьому, під записом №4 (а.с. 4-5 трудової книжки позивача), мовою оригіналу «Уволен из торга по собственному желанию ст. 38 КЗОТ УССР» - мається підпис фахівця АНД продторг м. Дніпропетровськ – Пракелян, та після цього підпису у трудовій книжці Позивача – маються дві прямокутні печатки.
Позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу в позивача за спірний період.
Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
За висновком Верховного Суду у постанові від 06.03.2018 у справі №754/14989/15-а не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.
З огляду на наведене, відсутність у записі про звільнення з роботи у трудовій книжці позивача печатки про звільнення з роботи (до впровадження персоніфікованого обліку) не може слугувати підставою задля відмови у зарахуванні такого періоду роботи до страхового стажу, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист.
Наявність необхідного трудового стажу підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача (Серія НОМЕР_1 , дата заповнення 03.08.1987 року), відповідно до якої останній має більш ніж 25 років страхового стажу. 
Згідно з правовим висновком, що був викладений у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2021 року справа № 439/905/17: «законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.»
Відтак, відповідно до записів у трудовій книжці (Серія НОМЕР_1 , дата заповнення 03.08.1987 року) ОСОБА_1 , наявні наступні записи про незараховані ГУ ПФУ в Одеській області спірні періоди роботи:
- період роботи з 26.10.1988 року по 10.01.1990 року - приймальник склотари АНД продторг м. Дніпропетровськ;
- період роботи з 13.07.1994 року по 18.01.1995 року - охоронець Дніпропетровської філії Груп 4 Секюритас; 
- період роботи з 04.01.1996 року по 05.09.1997 року – старший продавець товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Тиран».
Такі твердження ПФУ спростовуються відповідними записами щодо періодів роботи та періоду перебування у центрі зайнятості у трудовій книжці (Серія НОМЕР_1 , дата заповнення 03.08.1987 року) ОСОБА_1 .
Враховуючи викладене, періоди роботи позивача з 26.10.1988 року по 10.01.1990 року; з 13.07.1994 року по 18.01.1995 року; з 04.01.1996 року по 05.09.1997 року безпідставно не враховані до страхового стажу позивача, а відмова відповідача зарахувати до страхового стажу позивача такі періоди порушує право на соціальний захист, гарантоване Конституцією України та Законом № 1058-IV.
Відтак, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №045550027672 від 11.03.2026 року є протиправним та підлягає скасуванню.
Тому, у даному випадку слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 26.10.1988 року по 10.01.1990 року; з 13.07.1994 року по 18.01.1995 року; з 04.01.1996 року по 05.09.1997 року.
Щодо позовної вимоги зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 для визначення розміру пенсії, з розрахунку один місяць за три, період безпосередньої участі позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 08.06.2024 року по 31.07.2024 року, з 16.06.2025 року по 14.10.2025 року, з 30.10.2025 року по 04.03.2026 року, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом, позивач звернувся із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до статті 115 Закону №1058-IV.
З огляду на характер заявлених вимог та обраний позивачем вид пенсійного забезпечення спірні правовідносини виникли у межах солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та підлягають врегулюванню передусім положеннями Закону № 1058-IV. Саме цей Закон визначає умови, порядок і межі формування страхового стажу, а також вичерпний перелік правових механізмів, які можуть бути застосовані при призначенні пенсії за цим Законом.
Звертаючись із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону № 1058-IV позивач наполягає на зарахуванні періодів проходження ним військової служби в особливий період до страхового стажу у пільговому обчисленні - один місяць служби за три.
За своєю правовою природою страховий стаж є елементом солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, має самостійне та вичерпне нормативне визначення і підлягає обчисленню виключно за правилами, прямо встановленими Законом №1058-IV, що виключає при його обрахунку можливість застосування непередбачених Законом №1058-IV механізмів.
Абзац 3 частини 4 статті 24 Закону №1058-IV встановлює, що пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, після 1 січня 2004 року застосовується виключно для визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Використання законодавцем формулювання «виключно» свідчить про імперативний та вичерпний характер цього переліку і виключає можливість поширення пільгового (кратного) обчислення стажу на інші види пенсій. Дострокова пенсія за віком, передбачена статтею 115 Закону №1058-IV, не належить до пенсій за віком на пільгових умовах і не є пенсією за вислугу років, а тому не підпадає під сферу дії зазначеного положення. Вона призначається у межах солідарної системи за наявності страхового стажу, обрахованого за правилами статті 24 цього Закону. Отже, системне тлумачення статті 24 у взаємозв`язку зі статтею 115 Закону № 1058-IV свідчить про відсутність законодавчих підстав для застосування кратного обчислення страхового стажу при призначенні дострокової пенсії за віком.
Таким чином, застосування до спірних правовідносин правил кратного обчислення страхового стажу за відсутності прямої норм Закону № 1058-IV фактично означало б зміну встановленого законодавцем порядку формування страхового стажу та розширення обсягу пенсійних прав позивача поза межами визначеного законом правового режиму. Такий підхід суперечив би принципу законності, відповідно до якого органи державної влади та суди зобов`язані діяти виключно в межах повноважень і у спосіб, передбачений законом.
У сфері соціального захисту тлумачення закону судом не може підміняти собою діяльність Верховної Ради України шляхом створення нових підстав для набуття права на пенсію або розширення порядку формування стажу. Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами, що обмежує межі судового розсуду текстом чинних законодавчих приписів
Оскільки позивач реалізує право на дострокову пенсію за віком відповідно до статті 115 Закону №1058-IV, спірні правовідносини підлягають врегулюванню виключно нормами цього Закону, який не містить положень про можливість кратного (пільгового) обчислення страхового стажу для цілей визначення права на зазначений вид пенсії. Положення статті 57 Закону №1788-ХІІ та Положення № 530 регламентують порядок обчислення вислуги років у межах спеціального пенсійного забезпечення військовослужбовців і не змінюють встановленого Законом № 1058-IV механізму формування страхового стажу у солідарній системі. З огляду на принцип законності та межі судового тлумачення Суд не вправі поширювати дію спеціальних норм на інші види пенсійного забезпечення за відсутності прямої законодавчої вказівки. За таких обставин відсутні правові підстави для зарахування до страхового стажу позивача періодів проходження військової служби в особливий період у пільговому обчисленні «один місяць служби за три» для цілей статті 115 Закону № 1058-IV.
Суд також зауважує, що пункт 2.3 Положення № 530 прямо встановлює застосування пільгового порядку обчислення вислуги років для відповідних пенсій, проте «крім пенсій, що призначаються з урахуванням страхового стажу». Отже, сам підзаконний нормативний акт, містить пряму вказівку на неможливість поширення механізму кратного обчислення на пенсії, що призначаються відповідно до Закону № 1058-IV.
Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 19.03.2026 року у справі № 200/8094/24 та наголосив, що періоди проходження військової служби підлягають зарахуванню до страхового стажу відповідно до правил, установлених Законом № 1058-IV, у їх фактичній тривалості та враховуються при визначенні права особи на призначення пенсії. При цьому зазначене правове регулювання застосовується саме у випадку, коли особа реалізує право на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до статті 115 Закону №1058-IV. Обираючи такий вид пенсійного забезпечення, особа погоджується на застосування умов, порядку та механізму обчислення страхового стажу, прямо встановлених цим Законом.
Таким чином, відповідно Закону № 1058 та з урахуванням вимог Порядку № 22-1, враховуючи наведені положення законодавства і встановлені обставини справи, суд констатує, що у відповідача не було підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів з 08.06.2024 року по 31.07.2024 року, з 16.06.2025 року по 14.10.2025 року, з 30.10.2025 року по 04.03.2026 року, виходячи з розрахунку на пільгових умовах один місяць служби за три місяці служби.
Колегія суддів Верховного Суду також відхилила посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 348/347/17, від 30 липня 2019 року у справі № 346/1454/17, від 02 квітня 2020 року у справі № 185/4140/17, від 16 червня 2020 року у справі №185/7049/16-а, від 18 січня 2023 року у справі № 1.380.2019.003739, з огляду на те, що у відповідних справах суд виходив із положень законодавства, яке регулює зарахування часу проходження військової служби до трудового стажу та вислуги років, а також застосував норми статті 57 Закону № 1788-ХІІ та пункту 2.3 Положення № 530 без урахування спеціальних обмежень, встановлених частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV.
Застосовуючи наведені висновки Верховного Суду, суд зазначає про відсутність правових підстав для обрахунку вищеназваних періодів у кратному розмірі, відповідно, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо обраного способу захисту порушеного права позивача суд зазначає про наступне.
Призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону №1058-IV, пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.
В той же час, згідно з п.п.3 п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, яке затверджене постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за №40/26485, Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.
З аналізу наведеного вбачається, що на даний час Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.
Так, питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.
Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.
За таких обставин адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також, суд для найбільш ефективного захисту порушеного права особи може вийти за межі позовних вимог. Виходячи зі змісту позовних вимог та доказів, наданих на підтвердження правової позиції відповідачами, суд доходить висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача на отримання дострокової пенсії буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення дострокової пенсії від 04.03.2026 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
За таких обставин суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Враховуючи, те що позивач звільнений від сплати судового збору то відповідно до ст.139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 2, 9, 72-74, 77, 241-246, 250, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №045550027672 від 11.03.2026 року про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 26.10.1988 року по 10.01.1990 року; період роботи з 13.07.1994 року по 18.01.1995 року; період роботи з 04.01.1996 року по 05.09.1997 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення дострокової пенсії від 04.03.2026 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В задоволенні решти заявлених позовних вимог – відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук