ОКРЕМА ДУМКА

суддів Великої Палати Верховного Суду Стрелець Т. Г., Губської О. А., Короля В. В.

справа № 990/597/25
провадження № 11-78заі26
1. Велика Палата Верховного Суду 11 червня 2026 року розглянула апеляційну скаргу ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник) на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - КАС ВС) від 25 лютого 2026 року у справі № 990/597/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії.
2. У цій справі Велика Палата Верховного Суду 11 червня 2026 року ухвалила постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила, ухвалу КАС ВС від 25 лютого 2026 року скасувала, а справу № 990/597/25 направила для продовження розгляду до цього ж суду.
Із цією постановою не погоджуємося, тому, керуючись частиною третьою статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), висловлюємо окрему думку.
Короткий виклад історії справи
3. У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до КАС ВС як суду першої інстанції з позовом до ВККС, у якому просив:
1) визнати протиправним та скасувати рішення ВККС у складі тимчасової комісії від 13 листопада 2025 року № 560/ас-25 «Про встановлення результатів спеціальної перевірки, дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами)» в частині пунктів 2 та 3;
2) визнати протиправним та скасувати рішення ВККС у пленарному складі від 1 грудня 2025 року в частині пункту 3, яким ОСОБА_1 визнано таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді, та відмовлено в задоволенні відводів і заяв про самовідвід членів ВККС;
3) зобов`язати ВККС у межах конкурсу, оголошеного її рішенням від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами):
- поновити участь ОСОБА_1 у конкурсі на посаду судді апеляційного загального суду в межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами);
- повторно розглянути питання про встановлення результатів спеціальної перевірки, дослідження досьє, проведення співбесіди, визначення результатів кваліфікаційного оцінювання та підтвердження здатності кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами).
4. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 23 грудня 2025 року відкрив провадження у цій справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 14 год 00 хв 16 лютого 2026 року.
5. 24 лютого 2026 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про зміну підстав позову. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
6. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 25 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 про зміну підстав позову повернув заявнику на підставі частини восьмої статті 47 КАС України, оскільки позивач не подав доказів направлення копії такої заяви та копій доданих до неї документів іншим учасникам справи.
7. Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що:
- заяву про зміну підстав позову ОСОБА_1 подав у письмовій формі, на підтвердження направлення її копії відповідачу надав супровідний лист без відмітки оператора поштового зв`язку тощо;
- супровідний лист не є належним доказом, який би підтверджував направлення такої заяви іншим учасникам справи;
- інших доказів виконання процесуального обов`язку з направлення копії заяви про зміну підстав позову, зокрема, листом з описом вкладення ОСОБА_1 не надав.
Короткий зміст рішення Велика Палата Верховного Суду 
8. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 червня 2026 року не погодилась із висновками ухвали КАС ВС від 25 лютого 2026 року. 
Задовольнила апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасувала ухвалу КАС ВС від 25 лютого 2026 року та направила справу № 990/597/25 для продовження розгляду до цього ж суду.
9. Аналізуючи норми права, які регулюють питання вимог до форми та змісту заяви, клопотання, заперечення, зокрема до заяви про зміну підстав позову, а саме статті 47, 167 КАС України в поєднанні зі статтями 44, 204, 262 цього Кодексу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що:
- виходячи зі змісту завдання адміністративного судочинства, зокрема принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, суд адміністративної юрисдикції зобов`язаний не лише формально вирішити заяву чи клопотання, а й у комплексі дослідити обставини справи і за необхідності забезпечити учасникам справи можливість надати додаткові пояснення і докази;
- у суду першої інстанції виник обов`язок розглянути заяву про зміну підстав позову, перевірити її на відповідність вимогам строку її подання і направлення іншим учасникам справи та вирішити питання про її прийняття чи повернення;
- КАС ВС, установивши недоліки поданої заяви про зміну підстав позову, повернув її заявнику, не вживши заходів задля з`ясування виконання позивачем установлених законом умов для вчинення такої процесуальної дії;
- КАС ВС не забезпечив балансу між процесуальною дисципліною та реальним правом позивача на доступ до правосуддя. Вирішення питання про прийняття чи повернення заяви позивача здійснено насамперед без належної оцінки наданих доказів, що, як наслідок, призвело до формального підходу для з`ясування фактичного виконання відповідного процесуального обов`язку, і без перевірки обставин, що мають значення для належного розгляду такої заяви, попри наявність у суду першої інстанції реальної можливості встановити їх за умови належного виконання обов`язку щодо офіційного з`ясування всіх обставин у справі та недопущення надмірного формалізму;
- копію заяви про зміну підстав позову відповідач фактично отримав 25 лютого 2026 року, про що він зазначив у листі від 24 березня 2026 року № 20-1790/26;
- КАС ВС не був позбавлений можливості з`ясувати дотримання позивачем правил вчинення такої процесуальної дії, а саме подання заяви про зміну підстав позову;
- КАС ВС дійшов передчасного висновку щодо наявності підстав для повернення заяви про зміну підстав позову.
Позиція авторів окремої думки
10. Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням, за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. 
Ми не можемо погодитись із висновками Великої Палати Верховного Суду, що КАС ВС безпідставно / формально та без мети застосував вимоги процесуального закону, у зв`язку із чим створив непропорційні перешкоди для реалізації позивачем права на судовий захист.
Тому, керуючись частиною третьою статті 34 КАС України, висловлюємо свою окрему думку з таких міркувань.
11. За частиною першою статті 47 КАС України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 КАС України, позивач має право, серед іншого, змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Відтак після відкриття провадження у справі позивач має диспозитивне право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши відповідну заяву.
Загальні вимоги до форми та змісту заяви, клопотання, заперечення закріплені у статті 167 КАС України. Одночасно у частині восьмій статті 47 КАС України визначені спеціальні вимоги, зокрема, до заяви про зміну підстав позову.
Так, у перших двох реченнях частини восьмої статті 47 КАС України зазначено, що у разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою або третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та копій доданих до неї документів іншим учасникам справи. Таке надсилання може здійснюватися в електронній формі через електронний кабінет з урахуванням положень статті 44 цього Кодексу.
У третьому реченні цієї ж частини встановлені правові наслідки недотримання цих вимог, а саме у разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.
12. Зі змісту наведених норм, які регулюють порядок подачі заяви, зокрема, про зміну підстав позову, можна зробити висновок, що:
- позивач має право подати таку заяву не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;
- вимога про надання до заяви про зміну підстав позову доказів направлення її копії та копій доданих до неї документів іншим учасникам справи є вимогою процесуального законодавства до форми такої заяви;
- така заява підлягає поверненню у випадку неподання доказів її направлення разом з доданими до неї документами іншим учасникам справи;
- питання прийняття до розгляду заяви про зміну підстав позову підлягає вирішенню до проведення першого судового засідання, тому при вирішенні питання прийняття заяви, яка подана у порядку цієї статті, суд перевіряє її виключно в частині дотримання позивачем вимог до форми, а також строків подання.
13. Вважаємо, що підхід, визначений законодавцем щодо наслідків неподання позивачем доказів про направлення копії заяви про зміну підстав позову з додатками всім учасникам справи у вигляді повернення такої заяви, є цілком виправданим та відповідає принципам юридичної визначеності, оперативності та направлений на забезпечення дійної реалізації принципу рівності учасників справи. 
14. З матеріалів справи, зокрема з ухвали КАС ВС від 17 березня 2026 року, установлено, що у цій справі позивач після повернення йому первинної заяви про зміну підстав позову звернувся із заявами про зміну підстав позову та про уточнення позовних вимог і такі заяви суд першої інстанції прийняв. 
Наведене демонструє, що застосування положень частини восьмої статті 47 КАС України не порушило право позивача на доступ до суду, зокрема на звернення із заявою про зміну підстав позову, уточнення вимог. 
В іншому випадку, якщо б КАС ВС вдався до з`ясування питання щодо направлення ОСОБА_1 заяви відповідачу, це відбулося б у межах першого судового засідання, після якого позивач втратив би право подати таку заяву.
Отже, за відсутності належних доказів направлення заяви учасникам справи насамперед слід забезпечити слід забезпечити право позивача звернутись із такою ж заявою, але з дотриманням порядку, встановленого статтею 47 КАС України.
Тому, на нашу думку, передбачена частиною восьмою статті 47 КАС України вимога до позивача надати докази надсилання копії заяви та її додатків іншим учасникам справи не є надмірним формалізмом, оскільки у такий спосіб забезпечується право всіх учасників справи бути обізнаними з дійсними підставами та предметом позову, що сприяє реалізації таких принципів адміністративного судочинства, як змагальність та рівність сторін.
15. Щодо вимоги до доказів направлення копії заяви та їх оцінки на стадії вирішення питання про прийняття заяви судом першої інстанції слід зазначити таке. 
Як видно з матеріалів справи, позовна заява та заява про зміну підстав позову подані у письмовій формі. 
У зв`язку з викладеним варто зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 травня 2024 року у справі № 990/88/24 сформувала такий правовий висновок: 
«36. Згідно із частиною дев`ятою статті 44 КАС України у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати до суду доказ надсилання цих матеріалів іншим учасникам справи. Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності у іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність у іншого учасника справи електронного кабінету - в паперовій формі листом з описом вкладення.
37. Отже, з аналізу зазначених вище норм слідує, що у разі подання учасником справи позовної заяви через підсистему «Електронний суд» сторона зобов`язана надати до суду докази надсилання цих матеріалів іншим учасникам справи до їх електронного кабінету з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, або у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність у іншого учасника справи електронного кабінету - в паперовій формі листом з описом вкладення, а відтак наданий позивачем скриншот не є належним доказом направлення відповідачу копії позовної заяви та копій доданих документів у спосіб, що визначений абзацом першим частини другої статті 161 КАС України».
16. У розвиток цієї правової позиції необхідно зазначити, що, оцінюючи належність та достатність доказів, наданих на виконання положень частини восьмої статті 47 КАС України, суд має надати оцінку таким доказам виходячи з того, що метою їх надання є забезпечення принципів змагальності та рівності сторін.
Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із частинами першою - другою статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення
Отже, при встановленні факту направлення копії заяви про зміну підстав позову відповідачу належним доказом можна визнати такий письмовий доказ, який містить відомості про обставини, що підтверджують прийняття, зокрема, поштовим оператором відповідного відправлення або особисту подачу копії заяви безпосередньо відповідачу (через канцелярію, представнику тощо). 
Таким чином, позивач не був позбавлений права особисто разом із супровідним листом подати до Комісії заяву про зміну предмета чи підстав позову, але в такому разі цей супровідний лист мав містити відповідну відмітку.
Крім того, відповідно до частини першої статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
17. Надана копія супровідного листа не містить будь-яких даних, що підтверджують факт направлення позивачем копії заяви іншим учасникам справи, тому КАС ВС за відсутності відмітки у супровідному листі та доказів поштового відправлення був позбавлений можливості перевірити дотримання ОСОБА_1 вимог частини восьмої статті 47 КАС України, наслідком чого є повернення такої заяви.
Крім того, позивач вказує, що копію заяви про зміну підстав позову відповідач фактично отримав 25 лютого 2026 року, що підтверджено листом від 24 березня 2026 року № 20-1790/26.
Однак Велика Палата Верховного Суду не врахувала, що суд на стадії вирішення питання про прийняття заяви про зміну підстав позову (враховуючи, що така заява може бути подана до першого судового засідання), позбавлений можливості з`ясувати факт отримання учасниками справи заяви та додатків, а має виходити виключно з оцінки доказів її направлення позивачем, як того вимагає частина восьма статті 47 КАС України.
Такий підхід не лише не обмежує диспозитивні права позивача, передбачені частиною першою статті 47 КАС України, але й відповідає меті забезпечення принципів адміністративного судочинства, зокрема змагальності сторін, рівності учасників процесу перед законом і судом. 
18. Підсумовуючи викладене, вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду мала б погодитися з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення заяви ОСОБА_1 про зміну підстав позову на підставі частини восьмої статті 47 КАС України, оскільки позивач не надав належних доказів направлення її копії та копій доданих до неї документів іншим учасникам справи.
Тому констатуємо про наявність у Великої Палати Верховного Суду підстав за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 прийняти постанову, якою апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судді:  Стрелець Т. Г.
Губська О. А.
Король В. В.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Касаційного адміністративного суду про наявність підстав для повернення заяви ОСОБА_2 .
78. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
5. КАС ВС рішенням від 25 серпня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнив. 
Визнав протиправним та скасував рішення № 62/ас-25 про визнання ОСОБА_3 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді. Зобов`язав ВККС повторно розглянути питання щодо підтвердження здатності ОСОБА_3 здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді з урахуванням правової оцінки, наданої Верховним Судом у цьому рішенні. Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань ВККС на користь ОСОБА_3 1211,20 грн судового збору. 
6. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що межі дискреції ВККС у процесі розв`язання питання про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес розгляду Комісією цього питання, як і ухвалене за результатом цього процесу рішення, мають бути зрозумілими як кандидату на посаду судді, стосовно якого розглядалося питання, так і незалежному сторонньому спостерігачеві. Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку рішення має демонструвати, приміром, що доводи / пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги, і, що важливо, давати розуміння, якими мотивами та критеріями керувалася Комісія, коли оцінювала цього кандидата.
Оцінюючи вмотивованість спірного рішення, суд першої інстанції вказав на те, що, ухвалюючи це рішення із зазначенням про неспростовні сумніви, зумовлені незначним доходом позивача та його діями, спрямованими на придбання об`єктів нерухомості, Комісія не надає жодної оцінки правочинам, спрямованим на продаж майна ОСОБА_3 та його дружини, та можливості витратити кошти, отримані в результаті реалізації вказаних правочинів, на купівлю нового нерухомого майна.
Окрім того, рішення Комісії не містить беззаперечних обґрунтувань щодо неможливості ОСОБА_3 та його дружини повернути отриманий у 2018 року кредит у сумі 30 000 доларів США у період до кінця 2021 року.
Щодо набуття майнових прав на дві квартири в місті Одесі, то відповідно до договорів асоційованого членства у споживчих товариствах «Будова-арт» від 16 червня 2021 року № 2/116 та «Будова-фінанс» від 16 червня 2021 року № 2/68-БФ, вартість яких сукупно становить 1 270 877 грн, Комісія в спірному рішенні не встановила, хто саме став набувачем майнових прав, чи перебували ці особи на момент укладення договорів у шлюбі та, відповідно, співвідношення їх фінансового внеску з метою набуття вказаних прав як на момент укладення договору, так і до завершення здійснення відповідних виплат.
Рішення Комісії не містить беззаперечних обґрунтувань щодо неможливості ОСОБА_3 повернути отриманий у 2021 році кредит у сумі 40 000 доларів США у період до листопада 2023 року, з урахуванням доходів позивача у 2022 - 2023 роках. Крім того, не надано оцінки доводам позивача щодо можливості передати майнові права кредитору у разі неможливості сплатити кредит.
Щодо зазначення в розділі 12 «Грошові активи» декларації за 2022 рік відповідних коштів суд першої інстанції звернув увагу на те, що спірне рішення не містить жодних обґрунтованих сумнівів щодо можливості декларування ОСОБА_3 відповідних сум у 2022 році.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції виснував про передчасність висновків, що містяться в спірному рішенні, оскільки Комісія не надала належного обґрунтування щодо прийняття або відмови у прийнятті доводів ОСОБА_3 стосовно його доходів та, відповідно, можливості здійснювати правочини, спрямовані на отримання майнових прав.
7. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2026 року погодилась із висновками рішення КАС ВС від 25 серпня 2025 року та залишила його без змін. 
Аналізуючи норми права, які регулюють питання оцінювання кандидата на посаду судді за критерієм доброчесності, зокрема частини дев`ятої статті 69 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», Велика Палата Верховного суду дійшла висновку, що таке оцінювання здійснюється ВККС фактично лише за внутрішнім переконанням. Це у свою чергу об`єктивно зумовлює підвищені вимоги до мотивування (обґрунтованості) відповідних сумнівів Комісії та її рішень у конкурсній процедурі на посаду судді апеляційного суду, зокрема рішень, у яких Комісія констатувала наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики.
Водночас сумніви не можуть бути просто суб`єктивними, вони повинні мати об`єктивну основу (мають підтверджуватися фактичними даними, документами, розрахунками, ґрунтуватися на доказах), яка може бути перевірена і оцінена судом.
Проте висловлений у спірному рішенні висновок ВККС, на думку Великої Палати Верховного Суду, не має належного обґрунтування.
8. Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням, за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. 
Ми не можемо погодитись із висновками Великої Палати Верховного Суду, що сумніви ВККС є суб`єктивними та не мають об`єктивної основи, а зроблений відповідачем у спірному рішенні висновок не має належного обґрунтування.
Тому, керуючись частиною третьою статті 34 КАС України, висловлюємо свою окрему думку з таких міркувань.
9. Суди встановили, що рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами та доповненнями) оголошено конкурс на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах, зокрема в апеляційних адміністративних судах.
Рішенням ВККС України від 4 березня 2024 року № 105/ас-24 ОСОБА_3 допущено до проходження кваліфікаційного оцінювання та участі в конкурсі на зайняття 550 вакантних посад суддів апеляційних судів.
Рішенням Комісії від 12 березня 2025 року № 49/зп-25 до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), допущено 67 кандидатів на посади суддів апеляційних адміністративних судів, які успішно склали кваліфікаційний іспит, зокрема ОСОБА_3 . Цим рішенням установлено, що другий етап «Дослідження досьє та проведення співбесіди» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних адміністративних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), проводиться у складі Першої палати ВККС.
06 травня 2025 року Комісія у складі Першої палати провела співбесіду з ОСОБА_3 , під час якої було обговорено результати дослідження досьє, відповідність кандидата показникам критеріїв особистої і соціальної компетентності, а також критерію доброчесності та професійної етики.
Рішенням Комісії у складі Першої палати від 06 травня 2025 року № 6/ас-25 визначено, що за результатами проходження процедури кваліфікаційного оцінювання кандидат на посаду судді апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3. набрав 644,9 бала. Питання про підтвердження або непідтвердження здатності кандидата на посаду судді апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3 здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді винесено на розгляд Комісії у пленарному складі, оскільки від ГРД надійшов висновок про невідповідність кандидата на посаду судді критеріям доброчесності та професійної етики.
02 червня 2025 року Комісія у пленарному складі провела співбесіду з ОСОБА_3 , за результатами якої ухвалено рішення № 62/ас-25, яким визнала його таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді.
У пунктах 94, 95 наведеного рішення Комісія зазначила, таке:
«Як зазначалося вище, Комісія ухвалила спірне рішення щодо відповідності позивача як кандидата на посаду судді критерію доброчесності та професійної етики, маючи неспростованим сумнів: як людина, яка мала незначні доходи, а в окремі роки взагалі їх не мала, наважується на придбання об`єктів нерухомості, отримання в позику сум, що кратно перевищують раніше отримані доходи, і водночас має ресурси для повернення отриманих позик, підтримання рівня життя сім`ї, розвитку підприємницької діяльності, здатності надавати юридичні послуги безоплатно, акумулювати значні суми коштів на рахунках і в готівці.
Отже, Комісія у пленарному складі вважає, що зазначені обставини свідчать не про «суттєву» невідповідність показникам професійної етики та доброчесності, а про істотну невідповідність таким показникам». 
10. Перевіряючи це рішення на предмет його обґрунтованості, необхідно зазначити про таке. 
З огляду на зміст матеріалів справи та оскаржуваного рішення ВККС від 02 червня 2025 року вбачається, що прийняттю такого рішення передували, зокрема, такі події, а саме:
- 24 квітня 2025 року до Комісії надійшов висновок ГРД про невідповідність кандидата на посаду судді апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3 критеріям доброчесності та професійної етики (а. с. 37-39, том 1);
- 02 травня 2025 року ОСОБА_3 підготовлені пояснення, адресовані ВККС (а. с. 86, 87, том 1);
- 06 травня 2025 року ВККС у складі Першої палати прийняла рішення № 6/ас-25, яким під час встановлення відповідності кандидата критеріям професійної етики та доброчесності, зокрема, знижено бали кандидата на посаду судді апеляційного суду за вказаним критерієм на 60 балів, з яких 45 балів за показником сумлінність та 15 балів за показником чесність. Вказаним рішенням внесено на розгляд Комісії у пленарному складі питання про підтвердження або непідтвердження здатності кандидата на посаду судді здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді (а. с. 18-36, том 1).
11.  Відповідно до висновку ГРД кандидат не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики за показником «відповідність рівня життя задекларованим доходам» (підпункти 1 і 3 пункту 22 Єдиних показників для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), затверджених рішенням Вищої ради правосуддя від 17 грудня 2024 року № 3659/0/15-24) (далі - Єдині показники № 3659/0/15-24).
Так в пункті 1 свого висновку ГРД вказала, що у кандидата відсутня переконлива інформація про законні джерела походження його доходів. Цей висновок обґрунтований таким.
Відповідно до майнової декларації за 2022 рік кандидат декларує власних грошових активів на близько 1 300 000 грн, однак його офіційні доходи до 2022 року навряд чи дозволяли б йому мати такі заощадження. Оскільки дохід кандидата з 2003 по 2022 рік відповідно до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків складав 139 021 грн. Крім того, у 2015, 2017, 2020, 2021 роках кандидат не отримував жодного офіційного доходу.
Відсутність офіційних доходів ОСОБА_3 пояснив так: «Працював над довгостроковими проєктами, які передбачали оплату за результатом (гонорар успіху), забезпечував своє життя за рахунок спільних коштів подружжя, у т. ч. - доходів моєї колишньої дружини, ОСОБА_4 , та коштів, заощаджених у попередні роки. У 2021 році я отримав 59 541,75 грн від Посольства США в Україні як винагороду експерту, залученому до роботи в атестаційній комісії. Крім того, у вересні 2015 року ОСОБА_4 отримала кошти від продажу частки належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_1 ». 
Проте ОСОБА_3 не зазначив розміру заощаджень та джерел їх походження.
Додатково ГРД надала інформацію, яка сама по собі не стала підставою для висновку про невідповідність кандидата на посаду судді критеріям доброчесності та професійної етики, але мала бути врахована під час оцінювання.
У декларації за 2022 рік ОСОБА_3 відобразив два об`єкти незавершеного будівництва - дві квартири у місті Одесі (в одному будинку в ЖК «Мандарин Арт» на АДРЕСА_2 ), які частково побудовані за його кошти (дата набуття права - 16 червня 2021 року). Однак у ОСОБА_3 відсутні доходи у 2021 році, а до цього він мав незначні доходи.
У поясненнях ОСОБА_3 зазначив: «16 червня 2021 року мною та ОСОБА_4 були набуті майнові права на квартири площею 35 м2 та 47,8 м2 у місті Одесі на підставі договорів асоційованого членства у споживчому товаристві «Будова-фінанс» № 2/68-БФ та у споживчому товаристві «Будова-арт» № 2/116. Для сплати пайових внесків я, в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , уклав договір позики з ОСОБА_5 на суму 40 000 доларів США. Позичені кошти було спільно повернуто протягом 2022-2023 року за рахунок доходів від підприємницької діяльності - моєї та ОСОБА_4 ».
Із цього приводу ГРД зауважила, що загальна сума пайових внесків склала 83 270 доларів США (48 270 доларів США на підставі договору асоційованого членства у Споживчому товаристві «Будова-фінанс» № 2/68-БФ та 35 000 доларів США у Споживчому товаристві «Будова-арт» № 2/116). Крім того, у майнових деклараціях за 2022 та 2023 роки кандидат на посаду не зазначив фінансових зобов`язань. 
Відповідно до змісту майнової декларації за 2023 рік кандидат зазначив у ній дохід від зайняття підприємницькою діяльністю у сумі 1 408 436 грн, однак за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків кандидат за IV квартал 2023 року отримав дохід, виплачений самозайнятій особі, в сумі 1 564 928,68 грн.
У цій же декларації кандидат зазначив про отримання заробітної плати за сумісництвом від ТОВ «МАРАТУС» у сумі 35 823 грн, однак згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ТОВ «Маратус» виплачено кандидату заробітну плату за 2023 рік у сумі 44 500 грн.
12. ВККС з метою сприяння своєчасному ознайомленню з висновком ГРД надіслала його електронну копію ОСОБА_3 та запропонувала надати пояснення і копії підтверджувальних документів за наявності. 
Також ОСОБА_3 запропоновано надати пояснення та підтверджувальні документи (за наявності), зокрема, щодо такого питання: «Згідно з Відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у 2018 році Ви набули у спільну часткову власність квартиру у м. Одеса (52,3 м2) за ціною 1 297 800 грн (45 000 доларів США на момент укладання договору купівлі - продажу по курсу Національного Банку України). Поясніть джерела походження коштів на придбання вказаного об`єкта нерухомості».
На це питання позивач надав відповідь у письмових поясненнях від 02 травня 2025 року, адресованих Комісії.
Так, ОСОБА_3 зазначив, що 20 січня 2018 року спільно з ОСОБА_4 придбав в м. Одесі квартиру площею 52,3 м2, йому належить її частина. Джерелами походження коштів на придбання цієї квартири вказав: 1) кошти, отримані ОСОБА_4 від продажу квартири в м/ж «Райдужний»; 2) кошти, отримані ним та його батьком від продажу спільної квартири на АДРЕСА_3 ; 3) позику у сумі 30 000 доларів США, отримана від ОСОБА_5 , яку повертають він та його колишня дружина поступово, за рахунок доходів, зокрема ОСОБА_4 (ФОП та роботи в АО «ЕДВАЙЗЕРС»).
Тобто відповідно до змісту вказаних пояснень станом на час їх надання позика отримана від ОСОБА_5 у розмірі 30 000 доларів США, ще повертається.
Водночас у цих же поясненнях ОСОБА_3 зазначив, що, ймовірно, підґрунтям для висновку ГРД стали технічні помилки, допущені ним при заповненні декларацій за 2022 та 2023 роки, які він подавав вперше. Зокрема він не вказав:
- фінансові зобов`язання перед ОСОБА_5 , позику від якого було повністю погашено до моменту подання декларації, у зв`язку із чим він не вважав її такою, що підлягає декларуванню;
- зобов`язання перед споживчими товариствами «Будова фінанс» (договір № 2/68-БФ) та «Будова-арт» (договір № 2/116) щодо сплати пайових внесків. З огляду на форс-мажорні обставини (припинення діяльності товариств та відсутність фактичного початку будівництва), виконання цих зобов`язань було зупинене, а самі зобов`язання вважалися відтермінованими та умовними на момент декларування. 
ОСОБА_3 пояснив, що загальна вартість набутих активів у вигляді майнових паїв на квартири, враховуючи фактично сплачені кошти в рахунок договорів, становить: 
- на квартиру площею 47,8 м2  - 16 271 доларів США (на момент укладання договору № 2/68-БФ від 16 червня 2021 року 12 070 доларів США, 2000 доларів США 16 серпня 2021 року, 2 201 доларів США);
- на квартиру площею 35 м2  - 35 000 доларів США (на момент укладання договору № 2/116 від 16 червня 2021 року).
Позивач зауважив, що загальна сума сплачених спільно з ОСОБА_4 коштів за обома договорами становить 1 384 261,78 грн, що в еквіваленті до долара США становить 51 271. Враховуючи, що його частка дорівнює 1/2, то вартість набутих ним активів за вказаними договорами становить 692 130, 89 грн, а не 1 300 000 грн, як зазначено у висновку ГРД.
Також ОСОБА_3 пояснив, що він дійсно не мав значних доходів протягом 2015-2021 років, проте з 2011 року був забезпечений житлом, а саме квартирою, частину якої він отримав в дар від своєї тітки, а інша частина була передана йому батьком, яку він отримав у спадок. Протягом спільного життя з ОСОБА_4 до 2021 року, утримання сім`ї здійснювалось за рахунок спільного бюджету подружжя, включаючи її доходи від підприємницької діяльності та заробітну плату, а також грошових коштів, отриманих дружиною від продажу належної їй нерухомості. 
На підтвердження наведених обставин ОСОБА_3 надав, зокрема, договори купівлі - продажу, а саме:
- договір купівлі-продажу квартири від 08 вересня 2015 року, за умовами якого ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (продавці) передали у власність ОСОБА_7 (покупець) майно, а саме квартиру загальною площею 43,5 м2 ( АДРЕСА_4 ). Ціна договору склала 149 315 грн;
- договір купівлі-продажу від 21 серпня 2017 року, за умовами якого ОСОБА_4 (продавець) передала у власність ОСОБА_8 квартиру загальною площею 40,1 АДРЕСА_5 ). Ціна договору склала 102 636,52 грн; 
- договір купівлі-продажу від 15 січня 2018 року, за умовами якого ОСОБА_9 (частки 1/3, 1/6) та ОСОБА_3 (1/3, 1/6) (продавці) продали та передали у власність ОСОБА_10 (покупець) двокімнатну квартиру загальною площею 49,8 м2 ( АДРЕСА_6 ). Ціна договору склала 336 800 грн;
- договір купівлі-продажу від 20 січня 2018 року, за умовами якого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (продавці) передали у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках кожному (покупці) квартиру ( АДРЕСА_7 ). Ціна договору склала 1 297 800 грн (45 000 доларів США).
Також ОСОБА_3 надав копії договорів асоційованого членства в Споживчому товаристві «Будова фінанс» № 2/68-БФ від 16 червня 2021 року та в Споживчому товаристві «Будова-арт» № 2/116 від 16 червня 2021 року; податкові декларації та індивідуальні відомості про застраховану особу з Пенсійного фонду України.
Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення ВККС, наведені вище відомості були покладені в його основу.
13. Вважаємо, що зазначена інформація небезпідставно викликала у відповідача питання та підстави сумніватись у доброчесності ОСОБА_3 .
Комісія звернула особливу увагу на доходи позивача та його дружини у період з 2014 по 2021 роки, а саме:
- дохід ОСОБА_3 у вказаний період сумарно становив 84 545 грн, зокрема у 2014 році - 4635 грн, у 2016 році - 2 грн, у 2018 році - 7567 грн, у 2019 році - 12 800 грн, а також 59 541 грн у 2021 році від посольства США, що не відображено в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків;
- у 2015, 2017, 2020, 2021 роках ОСОБА_3 не мав офіційного доходу попри те, що відповідно до відомостей судових рішень здійснював адвокатську діяльність;
- дохід ОСОБА_4 у вказаний період сумарно становив 318 926 грн, зокрема у 2014 році - 4 990 грн, у 2015 році - 2 756 грн, у 2016 році - 17 262 грн, у 2017 році - 38 400 грн, у 2018 році - 36 269 грн, 2019 році - 46 750 грн, у 2020 році - 93 652 грн, у 2021 році - 78 847 грн.
Стосовно ж доходів від укладання договорів купівлі-продажу необхідно зазначити про таке:
- оскільки за умовами договору купівлі-продажу від 08 вересня 2015 року ОСОБА_4 є однією з двох співвласниць проданої квартири, її частка від цієї угоди має становити 1/2, що дорівнює 74 657,5 грн (149 315 грн / 2). Іншого договором не встановлено та позивачем у поясненнях не зазначено;
- за умовами договору купівлі-продажу від 21 серпня 2017 року дохід ОСОБА_4 склав 102 636, 52 грн;
- оскільки за умовами договору купівлі-продажу від 15 січня 2018 року ОСОБА_3 є одним з двох співвласників проданих частин квартири, його частка від цієї угоди має становити 1/2, що дорівнює 149 315 грн (336 800 грн / 2). Іншого договором не встановлено та позивачем у поясненнях не зазначено.
Отже, загальний розмір доходу за договорами купівлі-продажу ОСОБА_4 має становити 177 294, 02 грн (74 657,5 грн + 102 636, 52 грн), а ОСОБА_3 149 315 грн.
14.  Відтак загальна сума доходів подружжя за період з 2014 по 2021 роки становить: у ОСОБА_3 - 233 860 грн (84 545 грн + 149 315 грн), а в ОСОБА_4 - 496 220,02 грн (318 926 грн + 177 294, 02 грн). Разом 730 080,02 грн.
Дохід подружжя за період з 2014 по 2017 роки становить: у ОСОБА_3 - 153 952 грн (4 635 грн + 149 315 грн), а ОСОБА_4 - 240 702,02 грн (63 408 грн + 177 294, 02 грн). Разом 394 654,02 грн.
Однак офіційно встановлені витрати щодо придбання нерухомого майна за час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбі відповідно до умов договору купівлі-продажу від 20 січня 2018 року складають 1 297 800 грн (45 000 доларів США).
Стосовно пояснень позивача щодо взятої у січні 2018 року в ОСОБА_5 позики в розмірі 30 000 доларів, то, на нашу думку, ця обставина не пояснює фінансової можливості подружжя придбати вказаний об`єкт нерухомого майна, з огляду на розмір їх доходів до моменту укладання цього договору та необхідність підтримання матеріального забезпечення потреб сім`ї з 4 осіб.
Крім того, суди не врахували розбіжностей у письмових поясненнях ОСОБА_3 від 02 травня 2025 року щодо моменту повернення позичених в ОСОБА_5 коштів. Позивач одночасно зазначав, що позика вже була повернута до моменту подання декларації за 2022 рік та що ця позика повертається поступово (тобто станом на час надання цих пояснень ще не повернута).
Наведене вище жодним чином не пояснює, у який спосіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до кінця 2021 року могли повернути позичені в ОСОБА_5 30 000 доларів США. 
Також необґрунтованими виглядають й пояснення ОСОБА_3 , що він забезпечував своє життя, зокрема, за рахунок коштів, заощаджених у попередні роки, оскільки розмір таких заощаджень та джерела їх походження не зазначено.
В той же час відповідно до відомостей Державного реєстру фізичних осіб - платників податків дохід ОСОБА_3 з 2003 по 2022 роки складав 139 021 грн.
15.  На нашу думку, доречним є й посилання ВККС на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 травня 2021 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Позов було задоволено, а шлюб розірвано. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 14 червня 2021 року.
Відповідно до змісту вказаного судового рішення, з листопада 2019 року до листопада 2020 року сторони проживали окремо з метою вирішення доцільності подальшого збереження шлюбу, продовжують проживати окремо, спільного господарства не ведуть. Відповідач у судове засідання не з`явився, через систему «Електронний суд» подав заяву, у якій позовні вимоги визнав та не заперечував щодо розірвання шлюбу.
Отже, з огляду на доходи позивача у період з 2019 по 2021 роки та відсутність ведення спільного господарства з ОСОБА_4 також виникають питання щодо фінансових джерел існування ОСОБА_3 у цей період та можливості повернути позичені кошти.
16. Крім того, вважаємо необґрунтованими й надані ОСОБА_3 пояснення під час розгляду справи у Великій Палаті Верховного Суду стосовно відсутності у нього у 2015, 2017, 2020, 2021 роках доходу, щодо незначного доходу в інші роки та одночасної наявності у цей період судових рішень за його участі як представника.
ОСОБА_3 з цього приводу зазначив, таке:
- здійснював адвокатську діяльність безкоштовно «pro bono» лише у двох справах;
- отримувачем гонорарів за адвокатську діяльність було адвокатське об`єднання, членом якого він є. Між ним та адвокатським об`єднанням укладені договори за якими його частки від гонорарів (за час всієї адвокатської діяльності) накопичуються таким об`єднанням та інвестуються в цифрові проєкти з авторизації юридичних процесів, що в майбутньому буде приносити дохід;
- працював зі справами, що досі розглядаються з 2016, 2017 років та передбачають винагороду у вигляді «гонорар успіху».
Водночас у справі відсутні докази укладання наведених вище договорів та сум, які були перераховані адвокатському об`єднанню, з прив`язкою таких сум до конкретних справ.
Також викликають питання пояснення позивача щодо його роботи над справами, які передбачають «гонорар успіху» та які ще тривають, оскільки вони не містять жодної конкретизації їх кількості з наданням підтверджуючих документів. 
Вважаємо, що позивач не навів належних доводів, підкріплених доказами, щодо відсутності доходів у певні роки та одночасного здійснення при цьому адвокатської діяльності, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень.
17.  Відповідно до пункту 22 Єдиних показників № 3659/0/15-24 рівень життя судді (кандидата на посаду судді) відповідає задекларованим доходам, якщо рівень його майнового стану не викликає у звичайної розсудливої людини обґрунтованого сумніву в можливості правомірного його формування за рахунок задекларованих доходів, отриманих із законних джерел.
Водночас згідно із нормою частини дев`ятої статті 69 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
Підсумовуючи викладене, вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду не мала б погоджуватися з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в цій справі, оскільки переконані, що оспорюване у ній рішення ВККС України від 02 червня 2025 року № 62/ас-25 є достатньо вмотивованим та відповідає вимогам статті 2 КАС України.
Тому констатуємо наявність у Великої Палати Верховного Суду підстав за результатами розгляду апеляційної скарги ВККС України прийняти постанову, якою апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Судді:  Стрелець Т. Г.
Мазур М. В.
Мартєв С. Ю.
Стефанів Н. С.