Справа №592/2710/26
Провадження №2/592/1404/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 липня 2026 року м.Суми 
Ковпаківський районний суд міста Суми у складі:
головуючого судді Титаренко В.В.,
за участю секретаря судового засідання Каплін А.А.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника третьої особи Мірошниченка Є.М.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на дитину,
установив:
позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, та просить суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягувати з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), щомісячно до повноліття дитини, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму, встановленого для відповідного віку дитини.
Свої вимоги мотивує тим, що Позивач та відповідач по справі перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали разом в АДРЕСА_1 , до січня 2021 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син, ОСОБА_4 , який став проживати разом з батьками та з 09.08.2013 зареєструвався за адресою: АДРЕСА_1 . З початку 2021 року відповідачка  ОСОБА_3  залишила позивача разом з сином та переїхала на постійне місце проживання в місто Охтирку Сумської області, де вона постійно проживає. Позивач ОСОБА_2 та син,  ОСОБА_4 , залишилися постійно проживати за адресою:  АДРЕСА_1 . З січня 2021 року відповідачка перестала підтримувати відносини з позивачем ОСОБА_2 , перестала спілкуватися з сином, ОСОБА_4 , цікавитися дитиною, приїздити до нього та піклуватися про нього. З цього часу відповідачка ОСОБА_3 не виявляє інтересу до дитини, повністю ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню свого сина ОСОБА_4 , вона займається влаштуванням свого особистого життя, проживає окремо та фактично створила іншу сім`ю. ОСОБА_3 не спілкується з сином ОСОБА_5 , не приїздить до нього, не телефонує йому, не проявляє до нього щонайменшої батьківської турботи, не цікавиться здоров`ям сина та не займається його лікуванням, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчання, не забезпечує сина необхідним харчуванням, ліками, не цікавиться здоров`ям сина, не займається підготовкою сина до самостійного життя, ніякої матеріальної допомоги не надає, від виконання своїх батьківських обов`язків повністю самоусунулася.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовну заяву підтримала та просила задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Раніше, в судових засіданнях, ОСОБА_2 підтримав позов з викладених у ньому підстав.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином.
Представник третьої особи Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову.
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.02.2026 суд прийняв цю позовну заяву до розгляду та призначив підготовче засідання.
03 квітня 2026 року ухвалою суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.
Суд, розглянувши матеріали справи та заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, встановив такі обставини та зміст спірних правовідносин.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 (а.с. 12).
З копії актового запису про народження № 122 від 13.01.2011, складеного щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька зазначені відповідно до ст. 126 СК України (а.с. 109-110).
З витягів з Реєстру територіальної громади вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою:  АДРЕСА_1 (а.с. 9, 11).
Крім того, з Акту від 10.02.2026, завіреного головою Громадського квартального комітету № 54 Ковпаківського району м. Суми, вбачається, що ОСОБА_2 , 1980 р.н., дійсно проживає в АДРЕСА_1 разом з сином ОСОБА_4 , 2010 р.н., і є його опікуном. Не одружений. Мати ОСОБА_4 - ОСОБА_3 зареєстрована в буд. АДРЕСА_1 , але з 2021 року проживає в м. Охтирка Сумської області (а.с. 13).
Згідно з довідкою КУ Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №5 м. Суми, Сумської області №01-15/29 від 09.02.2026, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 03.09.2018 і по теперішній час навчається в КУ Сумська ЗОШ №5 м. Суми у 8-А класі. Вихованням дитини займається його батько, ОСОБА_2 , відвідує онлайн батьківські збори, спілкується з класним керівником та вчителями. Мати дитини, ОСОБА_3 , навчанням дитини не цікавиться, на телефонні дзвінки класного керівника не відповідає. Також відомо, що мати дитини проживає в іншому місті та має іншу сім`ю (а.с. 14).
Дитина, ОСОБА_4 страждає захворюванням на бронхіальну астму та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується копією довідки ТОВ «Медичний центр «Міра» від 05.09.2025 (а.с. 50).
З довідки ГУ ПФУ в Сумській області №83111 від 13 листопада 2025 року, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Сумській області як одержувач допомоги особі, яка здійснює догляд за хворою дитиною на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25.09.2025 по 24.03.2026 відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (а.с. 51).
Медичним забезпеченням дитини, ОСОБА_6 , займається батько - ОСОБА_2 . Декларація з лікарем ОСОБА_7 укладена законним представником - батьком дитини (а.с. 52).
Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради надало Висновок про можливість позбавлення банківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 11.05.2026 № 744/27.1-26, згідно з яким на початку 2021 року ОСОБА_3 фактично розірвала стосунки з позивачем та перестала спілкуватися зі своєю дитиною. 3 січня 2021 року ОСОБА_3 фактично переїхала на постійне місце проживання в м. Охтирку, Сумської області, і з тих пір не контактувала з дитиною, не цікавилася її життям та здоров?ям. Зі слів позивача, всі питання щодо виховання сина та його матеріального забезпечення вирішуються батьком дитини. Сам позивач ніяким чином не перешкоджав спілкуванню ОСОБА_8 з матір?ю. З огляду на зазначене, Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради вважає можливим позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 98).
У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що він є знайомим позивача, його кумом. Зазначив, що ОСОБА_2 сам займається вихованням дитини, доглядає, лікує, одягає. Матір дитини він не бачив вже років п`ять. Часто зустрічається з позивачем по справі, відповідачки немає дуже давно, спочатку вони проживали разом, а потім вона покинула позивача та свого сина. Матеріально не забезпечує, всі витрати на батькові. На дні народженні ОСОБА_8 його матері також не було. Де наразі знаходиться відповідачка, матір ОСОБА_8 , не знає.
Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що вона є сусідкою позивача, відповідачку бачила до 2022 року, ОСОБА_2 сам виховує дитину, без відповідачки. Відповідачку по справі вона знала, однак з нею не спілкувалася, вона про дитину не піклувалася, постійно зникала, а дитина була завжди з батьком.
Представник позивача у судовому засіданні відмовилася від допиту третього свідка ОСОБА_11 .
Крім того на виконання положень ст. 171 СК України в судовому засіданні була заслухана думка дитини, ОСОБА_4 , який розповів, що проживає разом з батьком, відвідує школу, маму не бачив з 2021 року. Повідомив, що вони весь час проводять з татом, який його забезпечує. З мамою давно не спілкувався, подарунків вона йому не передавала. Говорить, що мама не хоче з ним спілкуватися, раніше, коли вони жили разом, вона його ображала, тому він також не бажає з нею спілкуватися, і хоче залишитися з батьком.
Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному розгляді в судовому засіданні обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
П. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
Так, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У цій справі суд уважає, що наразі відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_3 як позбавлення її батьківських прав щодо дитини ОСОБА_4 .
Суд не встановив обставин остаточного й свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Заразом, позивач відповідних належних та переконливих доказів суду не надав.
Доводи позивача, викладені в позовній заяві, не свідчать про остаточне й свідоме ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків.
Проживання дитини на час розгляду справи разом із батьком, який займається вихованням і розвитком дитини, не свідчить про те, що мати сина не бажає брати участь в утриманні і вихованні дитини, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.
Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
До того ж, суд не встановив обставин, які б беззаперечно свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися зі своїм сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Невідвідування відповідачем закладу охорони здоров`я та навчальних закладів сина не є належним доказом її свідомого навмисного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Довідка з навчального закладу дитини, що містить загальні фрази щодо неучасті відповідача у вихованні сина і не розкриває всіх аспектів та змісту такої складної категорії, як участь у вихованні дитини, в сукупності з іншими доказами не є достатньою для позбавлення відповідачки батьківських прав.
Суд не бере до уваги покази свідків, допитаних в судовому засіданні, оскільки свідчення свідків стосуються обставин спільного проживання позивача та сина, утримання позивачем свого сина. Проте, ці покази не можуть бути свідченням умисної поведінки матері, яка свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своєї дитини.
Також суд не бере до уваги письмову заяву відповідача ОСОБА_3 , яка надійшла до суду засобами поштового зв`язку, в якій відповідач зазначає про повне визнання позовних вимог та просить розглядати справу за її відсутності.
Частинами 1, 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, в розумінні приписів ст. 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
З огляду на викладені норми права, суд відмовляє у прийняті заяви відповідачки про визнання нею позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.
Також суд з огляду на приписи ч. 3 ст. 172 СК України має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
У судовому засіданні дитина ОСОБА_4 виразив побажання залишитися з батьком, оскільки їм добре удвох, та зазначив про небажання спілкуватися з матір`ю, так як остання не спілкується з ним. Проте суд, ураховуючи підлітковий вік дитини (15 років) та можливе не повне усвідомлення дитиною в цьому віці потреби у спілкуванні з матір`ю, вважає, що в найкращих інтересах дитини буде збереження батьківського зв`язку з обома батьками, оскільки відсутність зв`язку з одним із батьків жодним чином не може бути компенсована / замінена спілкуванням лише з тим із батьків, з ким дитина проживає разом. Дитина в однаковій мірі потребує присутності в своєму житті як батька, так і матері, і цей зв`язок має бути збережений, за винятком тих випадків, коли поведінка когось із батьків становить загрозу життю чи здоров`ю дитини.
Отже, в цій справі позбавлення батьківських прав відповідача щодо сина ОСОБА_4 не відповідає його якнайкращим інтересам, оскільки обставини ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження.
Суд уважає, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дитини з матір`ю
Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для матері, так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Сам по собі встановлений судом факт, що мати бере участь у вихованні дитини не у достатній мірі, не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав.
За таких обставин висновок про винне умисне невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, без надання їй можливості змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з сином, брати участь у його вихованні, розвитку та піклуванні, був би передчасним.
Щодо висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про можливість позбавлення банківських прав ОСОБА_3 щодо неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то суд не погоджується з цим висновком. 
З висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради вбачається, що він є недостатньо мотивованим. У висновку не наведено беззаперечних підстав та аргументів, які б вказували на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, він не містить висновків про те, чи відповідає такий крайній захід інтересам дитини та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить такі інтереси, яка думка дитини з цього приводу. Зазначений висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. У висновку не зазначено, яка робота проведена управлінням з батьками щодо врегулювання спірних відносин.
Отже, встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів існування підстав для застосування до ОСОБА_3 такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.
Водночас, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
За таких обставин, ураховуючи, що ОСОБА_3 , як мати не бере достатньої участі у вихованні сина, суд вважає доцільним попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши на Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина, слід зазначити таке.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Положеннями ч. 1 та 2 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно з ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Зважаючи на те, що ОСОБА_3 є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на неї покладено однаковий із ОСОБА_2 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для відповідного віку дитини, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1331 грн 20 коп.
Керуючись статтями 2, 12, 13, 76-81, 137, 141, 259, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд
ухвалив:
позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина,  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для відповідного віку дитини, починаючи стягнення з 18.02.2026.
В задоволенні позову ОСОБА_2 в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.
Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1331 грн 20 коп.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення в разі оголошення вступної та резолютивної частини.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Третя особа Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, місцезнаходження: м. Суми, вул. Харківська, 35, код ЄДРПОУ 34743343.

Дата складання повного судового рішення 27.07.2026.

Суддя Вікторія ТИТАРЕНКО