ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2026 р. Справа№ 910/3328/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Яценко О.В.
суддів: Горбасенка П.В. 
Спаських Н.М. 

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С. 

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 14.07.2026 

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
матеріали апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ-Інвест» та Національної академії наук України
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 (повний текст складено 25.05.2026)
про забезпечення позову
у справі № 910/3328/26 (суддя Нечай О.В.)
за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської (військової) державної адміністрації
до: 1. Національної академії наук України
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ-Інвест»
про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської міської прокуратури в особі Київської міської (військової) державної адміністрації звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Національної академії наук України та Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ-Інвест”, в якій просить суд визнати недійсним Договір №30/10/2025 від 30.10.2025, укладений між Національною академією наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю “АВ-Інвест”, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1986.
Предметом договору №30/10/2025 від 30.10.2025 є зобов`язання та права сторін щодо проектування та будівництва на земельній ділянці із кадастровим номером 8000000000:75:178:0001 загальною площею 0,4147 га по вул. Львівська, 44 у Святошинському районі міста Києва житлового комплексу з вбудованими приміщеннями торгівельного та громадського призначення та підземним паркінгом з метою отримання кожною із сторін договору своєї частини в збудованому об`єкті в порядку та на умовах, визначених в договорі.
За умовами договору вказана земельна ділянка належить стороні 1 (Національна академія наук України) на праві постійного користування. Обов`язки здійснення будівництва об`єкта на вказаній земельній ділянці за договором покладені на ТОВ «АВ-Інвест`Ю якому Національна академія наук України надає для цієї мети будівельний майданчик.
Згідно з п. 3.1. та 3.1.1. договору національна академія наук України в межах реалізації умов договору здійснює функції замовника будівництва об`єкта та постійного землекористувача вказаної земельної ділянки.
В обґрунтування позову прокурор вказує, що зміст Договору №30/10/2025 від 30.10.2025 суперечить чинному законодавству, а також інтересам держави як власника земельної ділянки, що відповідно до частин 1, 2 статті 203 та частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України є підставами для визнання його недійсним у судовому порядку.
11.05.2026 прокурором подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:
- заборони Національній академії наук України та Товариству з обмеженою відповідальністю “АВ-Інвест”, а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо проведення підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт на земельній ділянці загальною площею 0,4147 га по вул. Львівська, 44 у Святошинському м. Києва (кадастровий номер районі 8000000000:75:178:0001) до набрання законної сили рішенням у даній справі;
- заборони Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради, Державній інспекції архітектури та містобудування України реєструвати повідомлення та/або декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єктів до експлуатації на земельній ділянці загальною площею 0,4147 га по вул. Львівська, 44 у Святошинському районі м. Києва (кадастровий номер 8000000000:75:178:0001) до набрання законної сили рішенням у даній справі.
Заява обґрунтована тим, що у разі реалізації Договору №30/10/2025 від 30.10.2025 власник землі буде позбавлений можливості вільно визначати юридичну долю земельної ділянки, у тому числі не зможе передати її у користування іншим особам, окрім власників новозбудованого нерухомого майна.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 у справі № 910/3328/26 заяву Київської міської прокуратури про забезпечення позову задоволено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що дії відповідачів та інших осіб, спрямовані на здійснення забудови спірної земельної ділянки, матимуть безпосередній вплив на предмет спору, зокрема, змінять фізичний, технічний та правовий статус земельної ділянки, що матиме наслідком втрату ефективності обраного прокурором способу захисту. Також місцевий господарський суд зазначив, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державній інспекції архітектури та містобудування України реєструвати повідомлення та/або декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єктів до експлуатації на земельній ділянці загальною площею 0,4147 га по вул. Львівська, 44 у Святошинському районі м. Києва (кадастровий номер 8000000000:75:178:0001) безпосередньо зумовлена тим, що право на виконання будівельних робіт у забудовника виникає саме з моменту реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт, а зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою для оформлення права власності на збудований об`єкт нерухомості.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, 03.06.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю “АВ-Інвест” через Електронний кабінет в підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи “Електронний суд” звернулось з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 про забезпечення позову у справі № 910/3328/26.
Вимоги та доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ-Інвест” мотивовані тим, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах та належних і допустимих доказах існування реальної загрози утруднення чи неможливості виконання можливого рішення суду, а фактично базуються на припущенні про потенційний розвиток подій у майбутньому. Скаржник наголошує, що сам по собі факт укладення договору, який передбачає проєктування та будівництво, не може автоматично свідчити про неминучість або безпосередній початок будівельних робіт, а також не підтверджує, що до моменту ухвалення рішення у справі буде створено об`єкт незавершеного будівництва чи інший об`єкт нерухомого майна. Крім того місцевим господарським судом не встановлено фактичних обставин, які б свідчили про реальне здійснення або безпосередню підготовку до здійснення забудови спірної земельної ділянки, зокрема не наведено жодних посилань на докази щодо фактичного виконання підготовчих чи будівельних робіт, наявності погодженої проєктної документації, отримання дозвільних документів, звернення із повідомленнями про початок виконання будівельних робіт або вчинення будь-яких інших конкретних дій, які б об`єктивно підтверджували існування реального, безпосереднього та доведеного ризику утруднення виконання можливого рішення суду. Більше того, скаржник вважає, що між заявленими позовними вимогами та застосованими заходами забезпечення позову відсутній належний предметний та функціональний зв`язок, що суперечить вимогам ст. 136 та ч. 4 ст. 137 ГПК України, оскільки такі заходи не забезпечують виконання можливого судового рішення саме у межах предмета заявленого спору. Отже, на думку скаржника, застосовані заходи забезпечення не забезпечують можливість виконання потенційного рішення суду, а фактично створюють для відповідачів окремий правовий режим обмеження господарської діяльності, який виходить за межі предмета заявленого спору та призводить до істотного втручання у права та законні інтереси сторін ще до вирішення справи по суті. Також скаржник звертає увагу, що суд першої інстанції не навів жодного аналізу співмірності заходів, не оцінив наслідки втручання у права та законні інтереси сторін, не встановив, чому менш обтяжливі заходи не можуть досягти мети забезпечення позову, як цього вимагають ст. 136 та ч. 4 ст. 137 ГПК України, а також не обґрунтував причинно-наслідковий зв`язок між такими заборонами та реальним забезпеченням виконання майбутнього судового рішення. Також на думку скаржника, висновки місцевого господарського суду щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову ґрунтуються виключно на припущеннях про можливе настання подій у майбутньому, а не на встановлених та підтверджених доказами фактичних обставинах.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2026 справа № 910/3328/26 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., Горбасенко П.В., Хрипун О.О.
Окрім цього, не погоджуючись із вказаною ухвалою, 04.06.2026 Національна академія наук України через Електронний кабінет в підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи “Електронний суд” звернулась з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду, у якій просив апеляційну скаргу Національної академії наук України задовольнити повністю, скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 про забезпечення позову у справі № 910/3328/26 та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви Київської міської прокуратури про забезпечення позову у справі № 910/3328/26 відмовити повністю.
Вимоги та доводи апеляційної скарги Національної академії наук України мотивовані тим, що заборонивши відповідачам здійснювати будь-які підготовчі, вишукувальні та будівельні роботи, які є суттю та метою укладеного Договору, суд першої інстанції заблокував його виконання ще до розгляду справи по суті. Тим самим місцевий господарський суд фактично погодився з позицією прокурора про «протиправність» договору до моменту винесення фінального рішення, що прямо порушує ч. 11 ст. 137 ГПК України (заборонність вжиття заходів, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог або зумовлюють фінальне вирішення спору). Крім того, скаржник зазначає, що з тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції задовольнив заяву, керуючись виключно «обґрунтованим припущенням» та посиланням на те, що відповідачі «мають змогу» та «мають всі підстави та можливості» розпочати будівельні роботи, отримати містобудівні умови тощо. Водночас, скаржник наголошує, що твердження прокурора, з якими безпідставно погодився місцевий господарський суд, що потенційне будівництво призведе до необхідності нових позовів (про знесення), є превентивними та передчасними. Забезпечувальні заходи не можуть мати превентивного характеру на випадок потенційних майбутніх спорів, які ще не виникли. Заборона будівництва жодним чином не пов`язана з правовим аналізом дійсності чи недійсності самого тексту спірного Договору. Більше того, скаржник наголошує, що встановлення заборони вчиняти дії фактично призводить до втручання суду в договірні відносини сторін оспорюваного договору, що є складовою господарської діяльності, блокує її, свідчить про неспівмірність такого заходу забезпечення позову та порушує збалансованість інтересів сторін договору. Й наостанок, НАН України наголошує, що до заяви про забезпечення позову не надано належних доказів на підтвердження того, що незабезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів за захистом яких він звернувся до суду.
Згідно з протоколом передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 04.06.2026 апеляційна скарга Національної академії наук України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 у справі № 910/3328/26 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., Горбасенко П.В., Хрипун О.О.
З урахуванням того, що апеляційна скарга надійшла безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 витребувано матеріали справи № 910/3328/26 з Господарського суду міста Києва, а розгляд питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ-Інвест” на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 у справі № 910/3328/26 відкладено до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.
Також, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 розгляд питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Національної академії наук України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 у справі № 910/3328/26 відкладено до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.
У період з 11.06.2026 по 19.06.2026 суддя Хрипун О.О. перебував у відпустці.
Окрім цього, у період з 15.06.2026 по 19.06.2026 та у період з 22.06.2026 по 26.06.2026 суддя Яценко О.В. перебувала у відпустці.
Крім цього, у період з 16.06.2026 по 19.06.2026 суддя Горбасенко П.В. перебував у відпустці.
18.06.2026 на виконання вимог вищезазначеної ухвали матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ-Інвест” на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 у справі № 910/3328/26, справу № 910/3328/26 призначено до розгляду на 14.07.2026 о 10 год. 00 хв.
Також, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національної академії наук України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 у справі № 910/3328/26. Об`єднано апеляційні скарги Національної академії наук України та Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ-Інвест” в одне провадження для спільного розгляду у справі № 910/3328/26. Справу № 910/3328/26 призначено до розгляду на 14.07.2026 о 10 год. 00 хв.
Розпорядженням т.в.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2026 № 09.1-08/1809/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/3328/26 у зв`язку з перебуванням судді Хрипуна О.О., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відрядженні у період з 08.07.2026 по 11.07.2026, у відпустці у період з 12.07.2026 по 14.07.2026, у відрядженні у період з 15.07.2026 по 30.07.2026.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2026 справа № 910/3328/26 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Горбасенко П.В., Спаських Н.М.
Згідно з протоколом передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 08.07.2026 апеляційна скарга Національної академії наук України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 у справі № 910/3328/26 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., Горбасенко П.В., Спаських Н.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2026 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Горбасенко П.В., Спаських Н.М.) справу № 910/3328/26, розгляд справи призначено на 14.07.2026.
09.07.2026 від прокуратури надійшли відзиви на апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ-Інвест” та Національної академії наук України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 у справі № 910/3328/26 в яких прокуратура просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.
13.07.2026 до суду від відповідача-2 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.
Також 13.07.2026 до суду від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому заявник, з посиланням на перебування свого представника у щорічній відпустці з 09.07.2026 по 17.07.2026, просить відкласти розгляд справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ-ІНВЕСТ» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 про вжиття заходів забезпечення позову, призначений на 14.07.2026.
14.07.2026 до суду від відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, в якому заявник, з посиланням на перебування єдиного представника на лікарняному з 10.07.2026 та відсутність можливості залучити іншого представника, просить відкласти розгляд справи на іншу, визначену судом дату.
Порадившись на місці, колегія суддів не знайшла підстав для задоволення поданих відповідачами клопотань про відкладення, з огляду на наступне.
За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.
Відтак, колегія суддів в цьому випадку не визнає поважними причини неявки у судове засідання 14.07.2026 у цій справі уповноважених представників відповідачів та зауважує відповідачам на тому, що за приписами ч. 3 ст. 256 ГПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), а відтак, представниками відповідачів є його керівнике, доказів неможливості взяти участь в судовому засіданні яких суду не надано.
Окрім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні 14.07.2026 за відсутності уповноважених представників відповідачів. Відсутність представників відповідачів в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя, оскільки процесуальну позицію відповідачів викладено в апеляційних скаргах, а участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою.
Близька за змістом правова позиції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18.

Станом на 14.07.2026 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.
Позивач та відповідачі представників в судове засідання не направили.
Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, те, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, та те, що явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників позивача та відповідачів за наявними матеріалами апеляційного провадження.
У судовому засіданні прокурор апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

За приписами ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Одним із заходів забезпечення позову відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України є заборона відповідачу вчиняти певні дії.
Апеляційний суд звертає увагу, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або з наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Як встановлено матеріалами справи, предметом спору у даній справі є вимога прокурора про визнання недійсним Договору щодо організації та фінансування будівництва об`єкта нерухомого майна №1/10/2025 від 01.10.2025.
Тобто, спір у даній справі є немайновим і судове рішення у разі задоволення позову не вимагатиме примусового виконання, відповідно в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 року у справі №910/1040/18, 16.10.2019 року у справі №904/2285/19 та 16.03.2020 року у справі №916/3245/19.
Як зазначає прокурор, невжиття заходів забезпечення може утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позову, оскільки у разі реалізації Договору №30/10/2025 від 30.10.2025 власник землі буде позбавлений можливості вільно визначати юридичну долю земельної ділянки, у тому числі не зможе передати її у користування іншим особам, окрім власників новозбудованого нерухомого майна, що вимагатиме від позивача або прокурора вжиття додаткових заходів для судового захисту з метою відновлення становища, що існувало до порушення, у тому числі нових звернень до суду з позовними вимогами про знесення таких об`єктів.
Колегія суддів, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зазначає наступне.
Як уже зазначалося вище, предметом спору в даній справі є лише вимога про визнання недійсним Договору щодо організації та фінансування будівництва об`єкта нерухомого майна №30/10/2025 від 30.10.2025.
При цьому, до відповідача 2 не заявлено позовних вимог про звільнення вказаної земельної ділянки, збереження первісного стану якої (як вказує прокурор), є дійсною метою вжиття заходів забезпечення позову у даній справі.
Згідно із частиною 1 статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Таким чином, станом на день постановлення оскаржуваної ухвали місцевим господарським судом і до моменту прийняття судом рішення про спірний правочин є дійсним, а презумпція його правомірності у встановленому законом порядку не спростована.
Також посилання прокурора на можливість отримання відповідачем дозвільних документів на будівництво, здійснення будівельних робіт на спірній земельній ділянці, критично оцінюються колегією суддів, оскільки по-перше доказів здійснення вказаного матеріали справи не містять, по-друге зазначені дії будуть проводитися на підставі відповідних дозволів, тоді як оскарження таких дозволів не є предметом розгляду даного спору та відповідно не стосуються заходів забезпечення позову в контексті предмету та підстав заявленого немайнового спору.
Прокурором не обґрунтовано і не доведено, в який спосіб вчинення на земельній ділянці будь-яких дій у вигляді проведення підготовчих та вишукувальних робіт (які заборонено судом спірною ухвалою від 25.05.2026), призведуть до такої видозміни земельної ділянки, що істотно порушить права держави і потребуватиме значних коштів для відновлення її первісного стану.
Ці обставини судом першої інстанції не були досліджені при прийнятті оскаржуваної ухвали.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що предметом спору у даній справі є лише вимога про визнання недійсним правочину без застосування наслідків його недійсності.
В справі відсутні відомості, які б свідчили про початок виконання на земельній ділянці підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт.
, що свідчить про відсутність відомостей, які б свідчили про початок виконання на земельній ділянці будівельних робіт.
Колегія суддів також зазначає, що Верховний Суд у постанові від 27.12.2022 у справі №916/1324/22 виснував про те, що:
1) забезпечення позову шляхом заборони відповідачам проводити (здійснювати) будь-які фінансові операції та будь-які роботи (дії) за договором фактично має ознаки вирішення спору по суті, що є недопустимим у розумінні положень статті 137 ГПК України;
2) застосування такого заходу забезпечення позову, як заборона відповідачу-1 проводити будь-які фінансові операції зі сплати коштів, а відповідачу-2 - проводити будь-які роботи за спірним укладеним між ними договором, призводить до блокування господарської діяльності відповідачів, і за умови недоведеності наявності порушення прав позивачів у зв`язку з укладенням спірного правочину, свідчить про його (заходу забезпечення позову) неспівмірність та порушуватиме збалансованість інтересів сторін справи;
3) забезпечуючи позов у цій справі, суди попередніх інстанцій не врахували того що, забороняючи відповідачам виконувати умови договору, вони фактично поставили під сумнів правомірність укладення оспорюваного правочину та спонукали сторони до невиконання умов укладеного ними договору, який на час прийняття оскаржуваних судових рішень недійсним не визнавався.
Тобто, Верховний Суд зазначив, що у разі забезпечення позову, шляхом заборони відповідачам виконувати умови договору (який є предметом спору), фактично ставиться під сумнів правомірність укладення оспорюваного правочину та спонукання сторони до невиконання умов укладеного між ними договору, який на час розгляду справи недійсним не визнавався.
З огляду на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 27.12.2022 у справі №916/1324/22, колегія суддів вважає, що у даній справі вжиті заходи забезпечення позову у виді заборони відповідачам вчиняти дії з виконання укладеного між ними договору, визнання якого недійсним є предметом позову, мають ознаки часткового вирішення спору по суті, оскільки фактично зводяться до застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину ще до ухвалення та набрання законної сили рішенням суду про визнання правочину недійсним та повністю припиняють виконання сторонами договору своїх зобов`язань за цим договором ще до ухвалення судом рішення по суті спору, ставлячи при цьому під сумнів правомірність вчинення оспорюваного правочину та спонукаючи сторони до невиконання умов договору, що свідчить про недотримання положень частини 11 статті 137 ГПК України.
Також, колегія суддів зазначає, що встановлення такої заборони фактично призводить до втручання суду в договірні відносини сторін оспорюваного договору, що є складовою господарської діяльності, блокує її, свідчить про неспівмірність такого заходу забезпечення позову та порушує збалансованість інтересів сторін договору.
Схожі за змістом висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №910/13985/19, від 19.12.2019 у справі №910/12355/19, від 15.01.2020 у справі №910/14150/19, від 16.04.2020 у справі №910/18680/19, від 07.05.2020 у справі №910/11739/19, від 05.11.2020 у справі №910/7181/20, від 17.08.2021 у справі №916/3444/20, від 17.01.2022 у справі №902/872/21 зі спорів, що виникли з подібних процесуальних правовідносин, що свідчить про формування впродовж 2019- 2022 рр. сталої судової практики в питанні недопустимості забезпечення позову про визнання недійсним договору про закупівлю шляхом заборони сторонам оспорюваного договору про закупівлю виконувати свої зобов`язання за таким договором.
Також, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у постанові від 17.01.2025 у справі №916/4954/23 наголосила на тому, що оскільки такий захід забезпечення позову, як заборона відповідачам виконувати свої зобов`язання за оспорюваним договором, по-перше, не відповідатиме усталеній практиці Великої Палати Верховного Суду щодо дотримання принципу презумпції правомірності правочину, а по-друге, суперечить наведеній усталеній практиці Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо комплексного застосування положень частин 1, 11 статті 137 ГПК України та статті 204 ЦК України, сформованій впродовж 2019- 2022 рр.
Колегія суддів наголошує, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними та не порушувати права та законні інтереси інших сторін спору.
Однак, враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, заявлені заходи забезпечення позову такими не є.
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що заборона будь-яким іншим особам здійснення підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт на спірній земельній ділянці, може призвести до порушення прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що прокурором не враховано, що у зв`язку з вжиттям таких заходів, будуть порушуватись права та охоронювані законом інтереси осіб, які не є учасниками даного спору.
Через невизначеність кола цих осіб, доведення до їх відома оскаржуваної ухвали суду від 25.05.2026 є неможливим. Саме тому ці особи в ухвалі судом першої інстанції не внесені до переліку боржників, яких стосується ухвала, як виконавчий документ.
Цим нівелюється імперативна вимога чинного законодавства, що судове рішення має бути реально виконуваним та фактично виконаним тими особами, яких воно стосується, навіть якщо судове рішення стосується утримання від вчинення певних дій.
Колегія суддів вважає, що заборона Департаменту з питань державного архітектурно будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради, Державній інспекції архітектури та містобудування України реєструвати повідомлення та/або декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єктів до експлуатації на земельній ділянці загальною площею 0,4147 га, розташованій по вул. Львівська, 44 у Святошинському районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:75:178:0001) до набрання законної сили рішенням у даній справі, зачіпає та порушує дискреційні повноваження вказаних органів на виконання ними своїх повноважень визначених законом, що в свою чергу є необґрунтованим втручанням суду в їх діяльність.
Отже, в заяві про забезпечення позову у немайновому спорі про визнання недійсним правочину, прокурором не доведено співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, тобто наявності зв`язку між заявленими прокурором заходами забезпечення позову і предметом спору, заявником не зазначено в заяві, яким чином обрані заходи забезпечення позову відповідають позовним вимогам, на забезпечення яких вони вживаються.
При цьому, доводи прокурора про наявність обґрунтованих підстав визнавати недійсним договорі від 30.10.2025 № 30/10/2025, як такий, що суперечить інтересам держави, не заслуговують на увагу, оскільки при вирішенні питання про забезпечення позову, обґрунтованість заявлених позовних вимог не досліджується, адже це питання є предметом розгляду справи по суті спору й не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Прокурором також не надано суду переконливих доказів, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить в подальшому здійснення ефективного захисту прав та інтересів позивача у випадку задоволення позову, для чого прокурор має намір подавати інший позов, як підтверджено в судовому засіданні представником прокуратури.
Зокрема, колегія суддів дійшла висновку, що заявником не надано доказів на підтвердження реальності здійснення (наміру здійснення) відповідачами чи іншими особами будь-яких дій щодо земельної ділянки, які б безпосередньо унеможливили поновлення прав та інтересів територіальної громади на спірну земельну ділянку у спосіб, визначений прокуратурою при звернені до суду з даним позовом.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення спірного питання, з невідповідністю висновків суду щодо відповідності предмету спору та обраних заходів забезпечення позову, що призвело до неправильного вирішення питання про задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову, а відтак вона підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Відповідно до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги Національної академії наук України та Товариства з обмеженою відповідальністю “АВ-Інвест” на ухвалу Господарського міста Києва від 25.05.2026 у справі №910/3328/26 підлягають задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 у справі №910/3328/26 – скасуванню та відмові у задоволенні заяви Київської міської прокуратури про забезпечення позову.
Судові витрати за подання апеляційних скарг підлягають розподілу місцевим господарським судом відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України за результатами подальшого розгляду справи.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 277, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ-Інвест» та Національної академії наук України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 про забезпечення позову у справі № 910/3328/26 задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.05.2026 про забезпечення позову у справі № 910/3328/26 скасувати.
3. У задоволенні заяви Київської міської прокуратури про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 14.07.2026.

Головуючий суддя О.В. Яценко 

Судді П.В. Горбасенко

Н.М. Спаських