Справа № 201/15165/25
Провадження № 2/201/1544/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
07 липня 2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого - судді Покопцевої Д.О.,
при секретарі – Піняєва В.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа –Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради,-

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтовані позовних вимог зазначено, що з листопада 2009 року позивач проживав однією сім`єю з відповідачкою у фактичних шлюбних стосунках. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 . 
У січні 2019 року відповідачка вчергове пішла з місця спільного проживання сторін за адресою позивача і забрала з собою дитину, доньку вона залишила у своєї матері в с.Миколаївка Дніпровського району, а сама проживала окремо. Позивач постійно відвідував доньку, привозив кошти на її утримання, іграшки, спілкувався, гуляв з нею.
21.08.2019р. позивач забрав доньку проживати до себе і з того часу постійно самостійно виховує і утримує її. З серпня 2019 року відповідачка взагалі відсутня у житті доньки, вона жодного разу не відвідала дитину, не спілкується з нею взагалі, жодним чином не турбується.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2020р. у справі № 201/13288/19 встановлено, що дитина проживає разом з позивачем і знаходиться на його утриманні. Цим же рішенням з відповідачки на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 29.11.2019р. та до досягнення дитиною повноліття. Відповідачка ухиляється від сплати аліментів і з 2019 року не надала жодної копійки на утримання дитини. Згідно розрахунку державного виконавця, сукупний розмір заборгованості відповідачки зі сплати аліментів на даний час складає 179 433, 50 грн.
На підставі викладеного, просить позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Лазарєва К.В. (дії на підставі ордеру серії АЕ № 1444095 від 18.11.2025р.) надала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі та участі позивача. Позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідачка в судове засідання не з`явився неодноразово, причин неявки не сповістила, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином за зареєстрованою адресою місця проживання, відзиву не подала. 
За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, – за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.
Згідно з п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.
За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи – адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).
Суд направляв на останню відому зареєстровану адресу відповідачки як копію ухвали про відкриття провадження, так і судові повістки. 
Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідачки, суд 04.12.2025р., 10.02.2026р., 03.04.2026р., 20.05.2026р. зробив оголошення для відповідачки про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади. 
Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідачів не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.
Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.
Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.
Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.
Зважаючи на те, що відповідачку належним чином повідомлено про розгляд справи (за останнім відомим місцем проживання, а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримала відповідачка адресовану їй кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідачки дотримано і справу може бути розглянуто по суті.
Представник третьої особи - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на її дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проти задоволення позовних вимог позивача не заперечував.
Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. 
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 
Судом встановлено, що у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька, ОСОБА_4 (а.с.7).
17.09.2018р. Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м.Дніпрі ради зверталося до голови ради із клопотанням про розгляд на комісії з питань захисту прав дитини питання щодо виконання батьківських обов`язків відповідачкою ОСОБА_2 стосовно її дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки матір в достатній мірі не приділяла увагу вихованню та санітарно-гігієнічним навичкам дитини, на зауваження не реагувала, станом на 01.09.2018р. дитина не влаштована до школи та тривалий час не відвідує дитячий садок, в квартирі за місцем проживання дівчинки розкидані речі, неприємний запах, запас харчів був мінімальний, дитина рідно виходила на вулицю, весь час проводить біля комп`ютера (а.с.60). 
Комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради 19.09.2018р. ОСОБА_2 надано термін для виправлення ситуації в сім`ї, управлінню-службі у справах дітей рекомендовано посилити контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків та інш. (а.с.64-65). 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2020р. у справі № 201/13288/19 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки від всіх доходів, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 29.11.2019р. та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13-16).
На підставі вказаного рішення, відкрито виконавче провадження № 63284812, де згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, станом на жовтень 2025 року відповідачка має заборгованість у розмірі 179 433,50 грн. (а.с. 17-18).
17.09.2018р. Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м.Дніпрі ради просила начальника Дніпровського міського центру соціальних служб розглянути питання взяття під соціальний супровід родини ОСОБА_5 , оскільки малолітня ОСОБА_4 , 2012р.н., з 2016р. перебуває на обліку як дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах, матір дитини тривалий час проживає окремо, контакт з донькою не підтримує (а.с.67). 
Відповідно до листа КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Дніпровської міської ради № 864 від 24.10.2025р., за час обслуговування у сімейних лікарів, до лікарів з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 звертався батько, ОСОБА_1 за щорічним профілактичним оглядом дитини. Мати дитини, ОСОБА_2 до сімейних лікарів з приводу питань лікування, профілактичних щеплень дитині ОСОБА_4 не зверталась (а.с. 19).
Згідно з листом Дніпровської гімназії № 76 Дніпровської міської ради від 21.10.2025р. № 164 та педагогічною характеристикою учениці ОСОБА_4 від 27.05.2025р., дитина навчається в закладі з 02.09.2019р. Протягом усього часу навчання класні керівники та адміністрація закладу спілкувалися виключно з батьком дитини ОСОБА_1 , який цікавиться навчанням доньки, підтримує зв`язок зі школою. Мати дитини, ОСОБА_2 , до закладу освіти з питань виховання та навчання дитини жодного разу не зверталась, батьківські збори не відвідувала, з вчителями не спілкувалась (а.с. 20, 23).
Згідно з актами обстеження умов проживання дитини від 04.02.2025р., від 30.09.2025р. та від 25.02.2026р., складеними комісією Управління служби у справах дітей Соборного району ДМР, дитина проживає в належних санітарно-гігієнічних умовах за місцем проживання батька ( АДРЕСА_1 ). Для дитини створено належні умови для навчання та відпочинку, вона забезпечена сезонним одягом, взуттям, шкільним приладдям та продуктами харчування. Встановлено, що мати дитини, ОСОБА_2 , з 2019 року за цією адресою не проживає, контактів з дитиною та батьком не підтримує, її місцезнаходження родині невідоме (а.с. 21, 22).
З висновку Органу опіки та піклування — адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради № 5/6-32 від 11.03.2026р., наданого відповідно до вимог ч. 5 ст. 19 СК України, вбачається, що малолітна ОСОБА_4 з 09.06.2016р. перебуває на обліку служби у справах дітей як дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах, через невиконання матір`ю її батьківських обов`язків. Встановлено, що відповідачка систематично залишала дитину на довгий час із її бабусою, внаслідок чого дівчинка нерегулярно відвідувала дошкільний навчальний заклад та не була вчасно підготовлена до 1 класу загальноосвітнього закладу. Мати не приділяла належної уваги вихованню та санітарно-гігієнічним навичкам дитини, на зауваження спеціалістів служби не реагувала, в помешканні панував неприємний запах, а дитина перебувала у брудному одязі та рідко виходила на вулицю. Після визнання батьківства ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 дитина проживає разом з ним, а мати з цього часу донькою не цікавилася, з дитиною не проживала та зв`язку зі службою у справах дітей не підтримувала. Під час засідання комісії з питань захисту прав дитини малолітня ОСОБА_4 особисто пояснила, що останній раз бачила матір, коли їй було 7 років, жодних стосунків з нею не підтримує та не знає, де вона перебуває, зазначивши, що у неї з батьком дружні та теплі стосунки, та що батько повністю піклується про неї та її забезпечує. Також з матеріалів висновку вбачається, що батько дитини ОСОБА_1 має відстрочку до завершення мобілізації у зв`язку з перебуванням в системі «Резерв+» відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
З урахуванням викладеного, орган опіки та піклування вважає повністю доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 48-50).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Нормами п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Приписами ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Приписами ч. ч. 2, 8-10 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
В свою чергу, обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 СК України.
Так, ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до вимог ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно з вимогами ч. ч. 1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції даної конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Приписами ч. ч. 2,3 ст. 157 СК України визначено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Крім того, у рішенні «Йогансен проти Норвегії» ЄСПЛ вказав на те, що стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Статтею 164 СК України визначено підстави позбавлення батьківських прав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Так, звертаючись з вказаним позовом до суду позивач в обґрунтування підстав позбавлення відповідачки батьківських прав посилався саме на ухилення останньою від виконання своїх обов`язків щодо виховання їх спільної дитини.
ЄСПЛ у своїх рішеннях, зокрема у справах «Савіни проти України» та «Хант проти України» неодноразово наголошував на тому, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі «Мамчур проти України» ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.
У рішенні по справі «М. С. проти України» ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Крім того, у рішенні по справі «Ілля Ляпін проти росії» ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, перевалювати над інтересами батьків.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».
Крім того, у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц Верховний Суд зробив такий висновок про те, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».
Таким чином, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Але попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Отже, матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували факт того, що відповідачка цікавиться життям своєї доньки ОСОБА_3 , морально та матеріально підтримує її, бере участь у її фізичному, культурному та духовному розвитку, бажає спілкуватись та бачитись з нею, не втратила інтересу до неї, до участі у її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з нею відносин. Наявність заборгованості з аліментів у розмірі 179 433,50 грн. підтверджує тривале, свідоме та безперервне нехтування фінансовими потребами дитини.
Доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання відповідачки брати участь у вихованні та розвитку дитини, відповідачка не надала.
Таким чином, із встановлених обставин вбачається, що відповідачка свідомо нехтує своїми обов`язками по вихованню доньки, в 2018р. вже попереджалася про можливе ініціювання позбавлення її батьківських прав на дитину, але правильних висновків для себе не зробила. 
Отже, у справі, що є предметом розгляду, суд встановив наявність передбачених ч. 1 ст. 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав на доньку ОСОБА_3 як крайньої міри втручання у приватне життя. 
Будь-яких обставин, які б об`єктивно перешкоджали відповідачці спілкуватися та здійснювати батьківські обов`язки щодо дитини, суду не повідомлено та відповідно судом не встановлено.
З огляду на встановлені в даній конкретній справі обставини, діючи в найкращих інтересах дитини, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову про позбавлення батьківських прав.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 164, 165, 166, 183 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 263, 265, 268, 280-284 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа –Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте Соборним районним судом міста Дніпра за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга позивачем до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів. 

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, код ЄДРПОУ 44013254, місцезнаходження: 49027, м. Дніпро, пл. Шевченка, буд. 7.

Суддя:    Д.О. Покопцева