Провадження № 2/742/2462/26 
Єдиний унікальний № 742/3439/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2026 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області
в складі: головуючого – судді     Павлова В.Г., 
при секретарі судового засідання   Рубан Ж.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 ро стягнення заборгованості за кредитним договором–

УСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
22 червня 2026 року представник ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики №121186 від 12 березня 2025 року в загальному розмірі 11 625,90 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, процентами, комісією та пенею, а також судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 березня 2025 року між ТОВ «СірокоФінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір позики №121186, відповідно до якого відповідач отримала грошові кошти та зобов`язалася повернути їх у встановлений договором строк разом із передбаченими договором платежами.
23 липня 2025 року між ТОВ «СірокоФінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» укладено договір факторингу №23072025, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до відповідача за зазначеним договором позики.
Оскільки відповідач належним чином свої зобов`язання за договором не виконала, а заборгованість добровільно не погасила, позивач просив позов задовольнити.
Відзиву на позовну заяву відповідач до суду не подала.

ІІ. Заяви та клопотання учасників справи
Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення рішення за наявними у справі доказами.
Відповідач була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду шляхом направлення на адресу її зареєстрованого місця проживання копії ухвали про відкриття провадження у справі та судових повісток рекомендованим поштовим відправленням, яке отримала особисто.
До початку судового розгляду відповідач звернулася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з наміром сторін врегулювати спір шляхом укладення мирової угоди.
Суд зазначає, що аналогічне клопотання вже було предметом судового розгляду, у зв`язку з чим розгляд справи раніше відкладався. Однак після надання сторонам додаткового часу мирова угода укладена не була.
Повторне клопотання не містить жодних нових обставин, які б свідчили про реальну можливість позасудового врегулювання спору або про існування поважних причин, що перешкоджають розгляду справи по суті. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для повторного відкладення судового розгляду.

ІІІ. Процесуальні дії суду
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 червня 2026 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснювалося.

IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
Судом встановлено, що 12 березня 2025 року між ТОВ «СірокоФінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір позики №121186 в електронній формі.
Згідно з умовами договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти у сумі 3900 грн строком на 15 календарних днів, зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 0,01 % на день, а позичальник зобов`язався повернути отримані кошти та сплатити передбачені договором платежі не пізніше 26 березня 2025 року.
Матеріали справи містять договір позики, який підписаний відповідачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором 5Х1d7J, що підтверджує волевиявлення відповідача на укладення відповідного правочину.
На виконання умов договору кредитодавець перерахував відповідачу кредитні кошти у сумі 3900 грн, що підтверджується платіжною інструкцією, наявною у матеріалах справи.
23 липня 2025 року між ТОВ «СірокоФінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» був укладений договір факторингу №23072025, відповідно до якого первісний кредитор відступив позивачу належні йому права грошової вимоги до боржників, визначених Реєстром прав вимоги.
Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги до зазначеного договору факторингу право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики №121186 від 12 березня 2025 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс».
Згідно з поданим позивачем розрахунком станом на дату відступлення права вимоги загальний розмір заборгованості відповідача становив 11 625,90 грн, з яких: 3900,00 грн - основний борг; 140,40 грн - проценти за користування позикою; 370,50 грн - комісія; 7215,00 грн - пеня. 
Інших доказів, які б спростовували наведені обставини або свідчили про належне виконання відповідачем зобов`язань за договором позики, матеріали справи не містять.

V. Оцінка суду
Відповідно до статей 11, 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів, а зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку.
За змістом статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі його умов та визначенні змісту правочину, якщо такі умови не суперечать вимогам закону.
Частинами першою та другою статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо інше не встановлено законом, а якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Особливості укладення договорів в електронній формі визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до статті 3 цього Закону електронний договір є домовленістю сторін, оформленою в електронній формі.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або домовленості сторін електронний правочин повинен бути підписаний, моментом його підписання є, зокрема, використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Матеріалами справи підтверджується, що договір позики №121186 від 12 березня 2025 року був укладений між ТОВ «СірокоФінанс» та ОСОБА_1 в електронній формі та підписаний відповідачем із використанням одноразового ідентифікатора 5Х1d7J, що свідчить про вчинення відповідачем дій, спрямованих на прийняття умов договору та підтвердження власного волевиявлення.
Крім того, факт виконання кредитодавцем свого обов`язку щодо надання кредитних коштів підтверджується платіжною інструкцією про перерахування відповідачу 3900 грн.
Відповідач не надала суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували факт укладення договору, отримання кредитних коштів чи свідчили про виконання нею зобов`язань за договором.
За таких обставин суд доходить висновку, що між сторонами виникли цивільні правовідносини за договором позики, які є чинними та породжують для сторін взаємні права й обов`язки.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги.
Згідно зі статтями 513, 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу права вимоги.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу клієнт відступає факторові право грошової вимоги до боржника, а фактор набуває право вимагати виконання такого зобов`язання.
Матеріалами справи підтверджується, що 23 липня 2025 року між ТОВ «СірокоФінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» укладено договір факторингу №23072025, відповідно до якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача за договором позики №121186.
Витяг із Реєстру прав вимоги містить відомості про включення зобов`язання відповідача до переліку переданих вимог, а тому суд приходить до висновку, що позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах та має право звернутися до суду із відповідними вимогами.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, 611, 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений договором строк, а невиконання або неналежне виконання зобов`язання тягне наслідки, визначені договором або законом.
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю суму позики у строк та в порядку, встановлених договором.
Оскільки матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем кредитних коштів, а доказів їх повернення або сплати процентів суду не подано, вимоги позивача про стягнення основної суми боргу в розмірі 3900 грн та процентів у розмірі 140,40 грн є обґрунтованими та підтверджуються належними доказами.
Разом із тим суд не знаходить правових підстав для задоволення вимог про стягнення комісії у сумі 370,50 грн. Як убачається із матеріалів справи, позивачем не доведено, що зазначена комісія є платою саме за окрему додаткову чи супутню послугу, яка надавалася споживачу за його замовленням та поза межами виконання кредитодавцем власних договірних обов`язків. Саме по собі адміністрування кредиту, ведення обліку заборгованості, супроводження договору та інші дії, пов`язані із виконанням кредитодавцем своїх обов`язків, не є самостійною послугою, за яку може справлятися окрема плата зі споживача. Доказів того, що відповідач замовляла будь-які додаткові послуги, за які передбачено відповідну комісію, матеріали справи не містять.
За таких обставин вимоги про стягнення комісії є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Також суд не знаходить правових підстав для стягнення пені у сумі 7215 грн. Пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного стану та протягом тридцяти днів після його припинення позичальник звільняється від обов`язку сплачувати неустойку (штраф, пеню) за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором або договором позики.
Крім того, неустойка, штрафи, пеня та інші платежі, нараховані з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання таких договорів, підлягають списанню кредитодавцем.
Оскільки заявлена до стягнення пеня нарахована саме за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у період дії зазначених законодавчих обмежень, вимоги позивача в цій частині суперечать приписам пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Таким чином, правові підстави для її стягнення відсутні.
Оцінивши кожний доказ окремо та всі докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
На користь позивача підлягає стягненню 3900 грн основної суми боргу та 140,40 грн процентів за користування позикою, всього 4040 грн 40 коп. У задоволенні позовних вимог про стягнення комісії у сумі 370,50 грн та пені у сумі 7215 грн слід відмовити як безпідставних.

VІ. Розподіл судових витрат 
Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 662,40 грн. /а.с.1/.
За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України, у зв`язку частковим задоволенням позовних вимог (35%) з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 931,84 грн.
Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
У позовній заяві зазначено про понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн, які представник позивача просив стягнути з  ОСОБА_1  на користь позивача, на підтвердження чого надав копію договору про надання правової допомоги №43657029/01 від 02.01.2026 р., копію акту надання послуг №121186 на підтвердження факту надання правової допомоги від 31.03.2026 р.; додаткова угода №121186; детальний опис наданих послуг /а.с. 10, 13, 22-24/.
Аналіз норм статей 137,141 ЦПК України дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі №755/9125/51-ц зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.
Ураховуючи предмет і підстави заявленого позову, який розглянуто судом у порядку спрощеного позовного провадження, незначну складність справи, усталену судову практику з розгляду даної категорії справи, відсутність необхідності в витребуванні доказів, обсяг виконаних адвокатом робіт, яка полягала у складенні позовної заяви, на підставі поданих позивачем документів, співмірність наданих послуг із складністю справи, тому суд вважає, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу є завищеним.
Враховуючи принципи розумності і співмірності, складність справи, обсяг фактично наданих адвокатом послуг, обґрунтованість та пропорційність розміру заявлених витрат на правничу допомогу, які позивач поніс до предмета спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн.
Керуючись ст.ст.2,5,10-13,18,141,258-259,263-265 ЦПК України, суд –

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики – задовольнити частково. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» заборгованість за договором позики № 121186 від 12.03.2025 р. в розмірі 4 040 (чотири тисячі сорок) грн. 40 коп.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» витрати зі сплати судового збору у розмірі 931 (дев`ятсот тридцять одна) грн. 84 коп., та 2 000 (дві тисячі) грн. витрат на професійну правничу допомогу.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (вул. Симона Петлюри, буд. 21/1 «А», м. Київ, 07406, код ЄДРПОУ 43657029).

відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 

Суддя          В.Г. Павлов