ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"03" вересня 2026 р. | | Справа № 916/4856/24(916/1434/26)

Господарський суд Одеської області у складі судді Гута С.Ф.,
секретар судового засідання Шпак І.А.,
розглядаючи справу № 916/4856/24(916/1434/26)
за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю „Хорсагро Інвест” (65000,Одеська обл., м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, буд. 76; код ЄДРПОУ 39497560)
до відповідача: Приватне підприємство „Тімурагро” (68500, Одеська обл., Тарутинський р-н, смт. Тарутино, просп. Миру, буд 7. Код ЄДРПОУ 37163073)
про визнання недійсними заяви щодо зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.06.2022 та акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 01.07.2022 року

за участю представників сторін:
від позивача : Яковенко О.М.
від відповідача : Шишлов В.А.

Встановив:
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.11.2024 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ „Хорсагроінвест”, визнано грошові вимоги ТОВ „Грейнсвард” до ТОВ „Хорсагроінвест” в сумі 1 299 376,53 грн., введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном ТОВ „Хорсагро Івест” розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Комлика Іллю Сергійовича. 
22.11.2024р. було опубліковано повідомлення про відкриття провадження у справі ТОВ „Хорсагроінвест” № 74675.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.01.2025 у попередньому засіданні визначено вимоги кредиторів до товариства з обмеженою відповідальністю „Хорсагро Інвест” а саме, товариство з обмеженою відповідальністю „Грейнсвард” з вимогами до боржника в сумі 1 299 376,53 грн. та 24 224,00 грн. судового збору.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.04.2025 визнано вимоги ПАТ „Українське Дунайське Пароплавство” до товариства з обмеженою відповідальністю „Хорсагроінвест” в сумі 1 723 620,81грн. та 4 844,80 грн. судового збору.
Постановою господарського суду Одеської області від 03.07.2025 визнано банкрутом товариства з обмеженою відповідальністю „Хорсагро Інвест”, введено ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Комлика Іллю Сергійовича. 
16.04.2026р. товариства з обмеженою відповідальністю „Хорсагро Інвест” звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою про визнання недійсними Заяву щодо зарахування зустрічних однорідних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест” від 30.06.2022 на суму 41 181 790 грн. та Акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 01.07.2022 року підписаним Товариством з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест” та Приватним підприємством “ТІМУРАГРО” на суму 41 181 790 грн..
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду між суддями Господарського суду Одеської області від 16.04.2026 позовній заяві товариства з обмеженою відповідальністю „Хорсагро Інвест” присвоєно єдиний унікальний номер судової справи – 916/4856/24(916/1434/26) та визначено суддю Гута С.Ф. для її подальшого розгляду.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.04.2026 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест” до відповідача Приватного підприємства „Тімурагро” про визнання недійсними заяви щодо зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.06.2022 та акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 01.07.2022 року та відкрити провадження у справі №916/4856/24(916/1434/26). Справу №916/4856/24(916/1434/26) вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін про час і місце його проведення у змішаній (паперовій та електронній) формі. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на "19" травня 2026 р. об 11:00.
Представник ТОВ “Хорсагро Інвест” звернувся до суду з клопотаннями про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду.
Ухвалою суду від 28.04.2026 року клопотання було задоволено.
Ухвалою суду від 19.05.2026 року суд відклав розгляд справи на 11.06.2026 року.
27.04.2026 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування документів по справі.
Ухвалою суду від 11.06.2026 року клопотання було задоволено.
11.06.2026 року у судовому засіданні було оголошено протокольну ухвалу про перерву до 22.06.2026 року.
Ухвалою суду від 11.06.2026 року суд відклав розгляд справи на 22.06.2026 року.
Ухвалою суду від 22.06.2026 року суд відклав розгляд справи на 02.07.2026 року.
Ухвалою суду від 02.07.2026 року суд відклав розгляд справи на 11.08.2026 року о 12:20.
Ухвалою суду від 11.08.2026 року суд відклав розгляд справи на "03" вересня 2026 р. об 11:30.
Частинами 1 та 2 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
В свою чергу, частиною 3 статті 2 ГПК України встановлено, що одним із основних засад (принципів) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.
Відповідно до положень статті 114 ГПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Згідно із приписами статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку “розумності строку” розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення “розумний строк” в рішенні у справі “Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства” роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Кузнецов та інші проти Російської Федерації” зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи “Серявін та інші проти України”, “Проніна проти України”), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи вищенаведене, з метою дотримання принципів диспозитивності, змагальності, права на справедливий суд, рівності сторін перед законом та судом, враховуючи важливість справи для сторін, та з метою надання можливості сторонам реалізувати права на викладення позиції у справі, представлення клопотань та заяв, виступу зі вступними словами, та з огляду на об`єктивні чинники, які позбавляли можливості проводити засідання суду, господарським судом здійснювався розгляд справи в межах розумного строку.
В процесі розгляду справи ліквідатор ТОВ „Хорсагро Інвест” підтримував заявлені позовні вимоги та наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, представник відповідача у своїх поясненнях заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог та наполягав на відмові у задоволенні позову.
Частиною 2 статті 7 Кодексу з процедур банкрутства передбачено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
При цьому частина 1 статті 2 Кодексу з процедур банкрутства встановлює, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Приписами статті 14 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані докази, суд встановив:
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.11.2024 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ „Хорсагроінвест”, визнано грошові вимоги ТОВ „Грейнсвард” до ТОВ „Хорсагроінвест” в сумі 1 299 376,53 грн., введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном ТОВ „Хорсагро Івест” розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Комлика Іллю Сергійовича. 
Постановою господарського суду Одеської області від 03.07.2025 визнано банкрутом товариства з обмеженою відповідальністю „Хорсагро Інвест”, введено ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Комлика Іллю Сергійовича. 
У ході ліквідаційної процедури ліквідатор банкрута звернувся до суду з позовною заявою де посилається на наступне. 
Господарським судом Одеської області у межах справи № 916/4856/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Хорсагро Інвест» розглядається справа № 916/331/26 про стягнення з Приватного підприємства “Тімурагро” заборгованості за Договором фінансової допомоги № БП-2019/1302 від 13.02.2019. 
Приватне підприємство “Тімурагро” подало відзив у справі № 916/331/26, у якому посилається на наявність укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Хорсагро Інвест» та Приватним підприємством “Тімурагро” Акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 01.07.2022 року на суму 41 181 790 грн. на підставі Заяви щодо зарахування зустрічних однорідних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Хорсагро Інвест» від 30.06.2022.
Ліквідатор Боржника, арбітражний керуючий Комлик Ілля Сергійович, ознайомившись з Заявою та Актом, обставинами в яких вони подавалися та укладалися, вважає, що вони є фраудаторними, а тому звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсними заяви щодо зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.06.2022 та акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 01.07.2022 року де зазначає наступне.
30.06.2022 року ТОВ «Хорсагро інвест» звернулось до ПП «Тімурагро» з заявою щодо зарахування зустрічних однорідних вимог.
01.07.2022 року між ТОВ «Хорсагро інвест» та ПП «Тімурагро» був підписаний Акт зарахування зустрічних однорідних вимог.
Заява та Акт обґрунтовувалися тим, що станом на 30.06.2022 року ТОВ «Хорсагро Інвест» мало заборгованість перед ПП «Тімурагро» за договором позики №БП-2019/0107 від 01.07.2019 року у розмірі 56 598 000 грн. 
Водночас ПП «Тімурагро» мало заборгованість перед ТОВ «Хорсагро Інвест», що виникла внаслідок надмірно перерахованих грошових коштів за договором №БП-2019/1302 від 13.02.2019 року, у сумі 41 181 790 грн. Вказані грошові кошти були перераховані ПП «Тімурагро» на користь ТОВ «Хорсагро Інвест» у період виконання зазначеного договору, що підтверджується платіжними документами. 
Таким чином, фактично ПП «Тімурагро» перерахувало на користь ТОВ «Хорсагро Інвест» 41 181 790 грн, тоді як ТОВ «Хорсагро Інвест» залишилось винним ПП «Тімурагро» 56 598 000 грн за іншим договором. 
З урахуванням наведеного, різниця між зобов`язаннями сторін становить 15 416 210 грн, при цьому зобов`язання ТОВ «Хорсагро Інвест» перед ПП «Тімурагро» у вказаній частині не припинені. 
Відповідно до відомостей, отриманих з онлайн-ресурсу You Control, було встановлено, що у період з 04.08.2016 року по 12.04.2024 рік ОСОБА_1 був засновником ТОВ «Хорсагро Інвест». 
Разом з тим, згідно з даними зазначених реєстрів, з 29.09.2016 року по 16.03.2026 рік засновником ПП «Тімурагро» також є Кірович Андрій Федорович. 
Станом на 30.06.2022, а саме на момент укладання оспорюваного акту та направлення Заяви, ПП «Тімурагро» та ТОВ «Хорсагро Інвест» мали спільного засновника ОСОБА_1 .
Таким чином, ліквідатор зазначає, що на момент направлення Заяви та укладання Акту, ОСОБА_1 був учасником як ТОВ «Хорсагро Інвест», так і ПП «Тімурагро», останні є заінтересованими особами у розумінні Кодексу України з процедур банкрутства. 
У зв`язку з цим ліквідатор банкрута вважає, що заява та Акт є недійсними відповідно до ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
Також ліквідатор банкрута зазначає, що Акт було укладено сторонами 01.07.2022, заяву підписано 30.06.2022, провадження у справі про банкрутство ТОВ “Хорсагро Інвест” почато ще в 2024, тобто вказані правочини вчинено Боржником у так званий “підозрілий період” (за 3 роки до відкриття провадження у справі про банкрутство), тоді як особа, що є боржником перед своїми контрагентами повинна утриматись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. 
На дату підписання Заяви та Акту, у ТОВ “Хорсагро Інвест” вже в червні 2022 року була заборгованість перед іншими кредиторами, зокрема перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСНВАРД» за договором на транспортно експедиційне обслуговування № 100519-01 від 10.05.2019 року.
Отже в підставах звернення з даною заявою ліквідатор банкрута зазначає, що в розумінні статті 42 КУЗПБ , ТОВ “Хорсагро Інвест” менше ніж за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство та у період, коли у нього уже існувала непогашена заборгованість перед іншими кредиторами, прийняв на себе виконання грошового зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, та фактично відмовився від власних майнових вимог до ПП "Тімурагро" на загальну суму 41 181 790,00 грн, що вказує на фраудаторність такого правочину та необхідність визнання недійсними Акту та Заяви.
Також для підтвердження своїх доводів ліквідатором банкрута було заявлено клопотання щодо витребування оригіналів оскаржуваних документів щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, так як ліквідатору не були передані документи попереднім керівникком Боржника яке було задоволено судом.
07.05.2026р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.
В своєму відзиві ПП «ТІМУРАГРО» зазначає, що посилання Позивача на відкриті Виконавчі провадження у 2021-22 року відносно ТОВ «ХОРСАГРО ІНВЕСТ», то згідно Реєстру виконавчих проваджень, провадження №№ 66368104, 66367478, 68605050, станом на теперішній час, мають статус «Завершено», що підтверджує тезу про сприятливий фінансовий статус компанії на той час.
Щодо зменшення прибутку у фінансовій звітності ТОВ «ХОРСАГРО ІНВЕСТ» ПП «ТІМУРАГРО» надати не може, однак переконане, що відсутність угоди про взаємозалік зустрічних однорідних вимог жодним чином не вплинула б на його збільшення чи зменшення, оскільки ця дія не була спрямована на придбання чи відчуження активів, а лише на взаємне однорідне списання боргів.
Приватне підприємство „Тімурагро” зазначає, що інформація щодо невідповідності сум по розрахункам за Договорами №БП-2019/0107 та №БП-2019/1302 не відповідає дійсності, оскільки ними було надано всі можливі Платіжні доручення, що підтверджує коректність цифр. Якщо існує якась невідповідність, то Позивачу потрібно звернути увагу саме на дані операції, які не відповідають поданим нами документам.
Що ж до надання оригіналів документів відповідач зазначає, що ухвалою від 21 квітня 2026 року було задоволено Клопотання Позивача щодо витребування у ПП «ТІМУРАГРО» оригіналів Заяви щодо зарахування зустрічних однорідних вимог ТОВ «ХОРСАГРО ІНВЕСТ» від 30.06.2022 та оригінал Акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 01.07.2022 року підписаного ТОВ«ХОРСАГРО ІНВЕСТ» та ПП «ТІМУРАГРО». 
Однак ПП «ТІМУРАГРО» не має можливості надати Суду оригінали даних документів у зв`язку із їх відсутністю. Згідно Договору оренди об`єкта нерухомості №24 від 01.08.2025 року, ПП «ТІМУРАГРО» орендує офісні приміщення де і знаходяться майже всі первинні документи підприємства. 
Внаслідок збройної агресією російської федерації, в ніч з 27 на 28 березня, офісні приміщення ПП «ТІМУРАГРО», були пошкоджені ворожим БПЛА, в результаті чого, документи підприємства, в тому числі всі оригінали, копії з яких надані нами суду по справі, були знищені в результаті пожежі.
Враховуючи викладені обставини відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні. 
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.
Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.
До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 42 КУзПБ, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника.
Стаття 42 КУзПБ є спеціальною щодо загальних, установлених ЦК України підстав для визнання правочинів боржника недійсними, оскільки наведена норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.
Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.
КУзПБ є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норм ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.
Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.
Відтак, у кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.
Так, в силу статей 16, 203,215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20 тощо.
За вказівками ч.1 ст. 42 КУзПБ господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, суд може визнати недійсними правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Також, правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора у разі якщо: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування (частина друга статті 42 КУзПБ).
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).
Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
У спірних правовідносинах, відповідно до досягнутих домовленостей учасники цього спору домовилися припинити взаємні зобов`язання, уклавши оскаржувану Угоду.
За встановленими законодавцем у статті 601 Цивільного кодексу України правилами, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Для задоволення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог слід встановити наявність таких умов: зустрічність вимог, однорідність цих вимог, строк виконання яких настав, та відсутність спору між сторонами щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання, оскільки лише за наявності всіх умов у сукупності можливо здійснити таке зарахування.
Водночас однією із важливих умов, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань.
У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 року в справі №910/11116/19 сформовані, зокрема, такі висновки щодо застосування статті 601 Цивільного кодексу України та статей 202, 203 Господарського кодексу України:
- зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами;
- вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 Цивільного кодексу України): бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому, правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги;
- безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором;
- за дотримання умов, передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним;
- заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог;
- наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.
За змістом статті 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог: про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; в інших випадках, встановлених договором або законом.
Як встановлено судом 01.07.2019 року між ПП «Тімурагро» та ТОВ «Хорсагро Інвест» було укладено договір позики №БП-2019/0107 відповідно до якого внаслідок якого у останнього утворилась заборгованість у сумі 56 598 000 грн.
13.02.2019 року між ТОВ «Хорсагро Інвест» ПП «Тімурагро» було укладено договір №БП-2019/1302 внаслідок якого останньому було надмірно перерахованих грошові кошти у сумі 41 181 790 грн.
30.06.2022р. ПП «Тімурагро» звернулось до ТОВ «Хорсагро Інвест» з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до договорів №БП-2019/0107 від 01.07.2019 року та №БП-2019/1302 від 13.02.2019 року.
01.07.2022 року між ТОВ «Хорсагро Інвест» ПП «Тімурагро» було підписано акт зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Хорсагро Інвест» та Приватне Підприємство «Тімурагро» керуючись ст. 601 Цивільного Кодексу України, ст. 203 Господарського Кодексу України зарахували зустрічні однорідні грошові вимоги, з наступних договорів: Договір про надання безвідсоткової поворотної Фінансової допомоги №БП-2019/1302 від « 13» лютого 2019 року (надмірно сплачені кошти, що спричинили грошове зобов`язання ПП «Тімурагро» перед ТОВ «Хорсагро Інвест» в сумі 41 181 790 грн.); Договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №БП-2019/0107 від « 01» липня 2019 року (невиконане грошове зобов`язання ТОВ «Хорсагро Інвест» перед ПП «Тімурагро» в сумі 56 598 000 грн.);
Зарахування здійснюється на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України, ст. 203 Господарського Кодексу України в сумі 41 181 790 грн. 
Грошові зобов`язання ПП «Тімурагро» (код ЄДРПОУ 37163073) перед ТОВ «Хорсагро Інвест» (код ЄДРПОУ 39497560) за Договором позики № БП-2019/1302 від « 13» лютого 2019 року припиняються в сумі 41 181 790 грн. в повному обсязі.
Грошові зобов`язання ТОВ «Хорсагро Інвест» перед ПП «Тімурагро» за Договором позики № БП-2019/0107 від «01» липня 2019 року припиняються в сумі 41 181 790 грн. із залишком невиконаних грошових зобов`язань в сумі 15 416 210 грн.
Таким чином у ТОВ «Хорсагро Інвест» перед ПП «Тімурагро» залишився залишок непогашеної заборгованості в сумі 15 416 210 грн.
При цьому суд відзначає, що оскаржувана Угода повністю відповідала як вище переліченим умовам, так і вимогам, що визначались у ст.601 ЦК України, а саме: зобов`язання її учасників були зустрічними; зобов`язання сторін були однорідними (зараховувались вимоги про сплату грошових коштів у гривні); строк виконання зобов`язань настав, сторони мали заборгованість одна перед одною; вимоги сторін, розмір заборгованості ніким із контрагентів не оскаржувався та не оспорювався; усі умови договорів погоджено та прийнято їх контрагентами.
Суд звертає увагу на те, що стаття 1087 Цивільного кодексу України "Форми розрахунків" закріплює дві форми розрахунків: готівкову та безготівкову. Натомість, зарахування зустрічних однорідних вимог є не формою розрахунків, а однією з підстав припинення зобов`язань, врегульованих главою 50 Цивільного кодексу "Припинення зобов`язань". Зарахування зустрічних однорідних вимог регулюється статтями 601-602 Цивільного кодексу України, ця підстава припинення зобов`язання відрізняється від виконання зобов`язання (стаття 599 Цивільного кодексу України) або припинення зобов`язання за домовленістю сторін (стаття 603 Цивільного кодексу України). Висновок про те, що зарахування зустрічних однорідних вимог не є формою розрахунків, також викладений у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 року в справі №910/11116/19.
Отже посилання ліквідатора на те, що боржник оплатив іншій особі, у період, коли у нього уже існувала непогашена заборгованість перед іншими кредиторами, не знайшло свого підтвердження, оскільки укладення угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, фактично мало наслідком зменшення існуючого боргу позивача.
На переконання суду, посилання позивача на підозрілий період при укладенні Угоди при загрозі неплатоспроможності та наявній заборгованості, не можуть слугувати окремою підставою для визнання угоди фраудаторною, оскільки у такому разі має бути намір сторін завдати шкоди кредитору або ухилитися від виконання обов`язку, чого ліквідатором не доведено.
Так само, окрім висловлених сумнівів щодо "справжньості" спірної угоди належних та допустимих доказів, які б цю обставину засвідчили матеріали справи не містять. Однак, на переконання суду, самі лише припущення одного з учасників судового процесу щодо фіктивності договорів не можуть слугувати достатньою правовою підставою для визнання їх недійсними.
Також позивачем не доведено яким чином дії ОСОБА_1 як заінтересованої особи на думку позивача могли вплинути на збільшення заборгованості боржника під час укладення акт зарахування зустрічних однорідних вимог.
Позивачем також не надано і доказів, які б підтверджували настання неплатоспроможності боржника внаслідок укладення спірної угоди.
При цьому суд відзначає, що за змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс ймовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.).
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює потребу співставлення судом доказів. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
З урахуванням наведеного суд вважає, що позивачем не доведено факт наявності порушених прав кредиторів боржника внаслідок укладення спірної угоди. Натомість вказано ряд обставин, без підтвердження відповідними доказами, що жодним чином не впливають на визнання спірної угоди фраудаторною та укладеною з порушенням вимог чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Судові витрати покладаються на позивача згідно приписів ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст.13, 20, 73, 74, 76, 86, 129, 165, 231, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства суд, -

УХВАЛИВ:
1. Відмовити у задоволені позову товариства з обмеженою відповідальністю „Хорсагро Інвест” (65000,Одеська обл., м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, буд. 76; код ЄДРПОУ 39497560) до відповідача Приватного підприємства „Тімурагро” (68500, Одеська обл., Тарутинський р-н, смт. Тарутино, просп. Миру, буд 7. Код ЄДРПОУ 37163073) про визнання недійсними заяви щодо зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.06.2022 та акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 01.07.2022 року.
2. Витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви покласти на товариства з обмеженою відповідальністю „Хорсагро Інвест”.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 08 вересня 2026 р.

Суддя С.Ф. Гут