КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О. В.
№ 22-ц/824/10115/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/23106/25
16 липня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства «Таскомбанк» - Бойко Олени Сергіївни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Горбенко Н. О., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в:
У жовтні 2025 року Акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі - АТ «Таскомбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 176 872,68 грн.
Позов обґрунтувало тим, що 19.08.2024 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 укладено заяву-договір № 4207689-040 про надання кредиту «Зручна готівка Максимум» (далі - Договір), відповідно до умов якої АТ «Таскомбанк» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит на власні потреби на умовах договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб на наступних умовах: сума кредиту - 104 900,00 грн, строк кредиту - 48 місяців, проценти за користування кредитом - 0,01% річних, комісія за обслуговування кредиту - 4,9% щомісячно. У свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредитні кошти та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.
АТ «Таскомбанк» належним чином виконало своє зобов`язання за кредитним договором, надавши ОСОБА_1 суму кредитних коштів, однак відповідачка свої зобов`язання з повернення кредитних коштів, сплати процентів за їх використання та комісії за обслуговування кредиту належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 22.09.2025 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 176 872,68 грн, з яких: 104 900,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 11,28 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 71 961,40 грн - заборгованість за комісією за обслуговування кредиту.
Таким чином, АТ «Таскомбанк» просило стягнути з відповідачки суму заборгованості та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням від 04.03.2026 року Святошинський районний суд м. Києва позов задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» суму заборгованості за Договором у розмірі 104 911,28 грн, з яких: 104 900,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, а 11,28 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.
У решті позову відмовив.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 429,21 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів факт укладення кредитного договору та порушення відповідачкою свого зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх використання. Вимоги щодо стягнення заборгованості зі сплати комісії за обслуговування кредиту суд вважав необґрунтованими та безпідставними.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 03.04.2026 року АТ «Таскомбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно встановлено обставини, що мають значення для справи.
Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає про те, що щомісячна комісія за обслуговування кредиту передбачена Договором, з умовами якого ознайомився позичальник та з ними погодився, а тому підлягає стягненню з відповідачки.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О. В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів факт укладення кредитного договору та порушення відповідачкою свого зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх використання. Вимоги щодо стягнення заборгованості зі сплати комісії за обслуговування кредиту суд вважав необґрунтованими та безпідставними.
Колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції погоджується в повному обсязі з огляду на таке.
Суд встановив та з матеріалів справи вбачається, що 19.08.2024 року АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 уклали Договір, який підписаний кваліфікованим електронним підписом уповноваженого працівника банку, а також цифровим власноручним підписом ОСОБА_1 , що був особисто відтворений нею на екрані електронного сенсорного пристрою.
Відповідно до п. п. 1.1, 1.11 Договору АТ «Таскомбанк» зобов`язалося надати ОСОБА_1 споживчий кредит на погоджених умовах, а ОСОБА_1 - повернути кредит та сплатити проценти за його використання, а також інші платежі на умовах та в порядку, що встановлені у договорі.
Сторони погодили надання кредиту на наступних умовах: сума кредиту - 100 000,00 грн, одноразова комісія за надання кредиту - 4 900,00 грн, фіксована процентна ставка за користування кредитом - 0,01 % річних, щомісячна комісія за обслуговування кредиту - 4,9 % від суми наданого кредиту (5 140,00 грн), строк кредитування - 48 місяців, порядок надання кредиту - шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ «Таскомбанк» та зазначений у заяві (п. 1.2 Договору).
Договір містить вичерпну інформацію про інші умови кредитування, зокрема, реальну річну процентну ставку, загальну та реальну вартість споживчого кредиту, витрати за кредитом тощо.
Також відповідачка ознайомилася та підписала графік платежів, який є додатком № 1 до Договору та містить інформацію про істотні умови кредитування, зокрема, порядок формування щомісячних платежів за кредитним договором, строки їх оплати та черговість зарахування у погашення загальної заборгованості тощо.
Як вбачається із платіжної інструкції від 19.08.2024 року № 1380342429 на виконання умов Договору АТ «Таскомбанк» перерахувало на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 104 900,00 грн. Призначенням платежу зазначається «перерахування коштів зг. Кредитної угоди № 4207689-040 від 19.08.2024 ОСОБА_1 , без ПДВ».
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
За ч. ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Суд встановив порушення відповідачкою свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором.
Згідно з розрахунком позивача заборгованість ОСОБА_1 за Договором становить 176 872,68 грн, у тому числі: 104 900,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 11,28 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 71 961,40 грн - заборгованість за комісією за обслуговування кредиту.
Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц).
Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц).
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданий позивачем розрахунком заборгованості є обґрунтований лише в частині розміру заборгованості відповідачки за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом.
Місцевий суд вірно вважав безпідставними вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати комісії за обслуговування кредиту з огляду на таке.
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що законодавство про споживче кредитування не забороняє банкам встановлювати комісію за обслуговування кредиту. У той же час, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 Верховний Суд зазначив, що у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення п. 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до . ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 08.03.2023 року у справі № 204/2820/21та від 29.11.2023 року у справі № 461/2857/20.
Щомісячна сплата комісії за обслуговування кредиту передбачена п. 1.4 Договору. Разом з тим, ані вказаний кредитний договір, ані додатки до нього, ані будь-які інші матеріали позовної заяви не містять вичерпної та конкретної інформації щодо переліку додаткових та супутніх банківських послуг, які пов`язані з обслуговуванням кредиту та за які встановлено відповідну плату.
Позивач не надав доказів, які б давали можливість встановити 1) конкретні банківські послуги, які становлять зміст обслуговування кредиту та за які встановлюється щомісячна плата; 2) що такі послуги не належать до переліку послуг, які відповідно до законодавства про споживче кредитування позичальник може отримувати безкоштовно; 3) що позивач ознайомив відповідачку з переліком таких послуг, з їх вартістю/тарифами.
У постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що умови договорів приєднання повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки позивач не надав доказів, що Договір містив конкретний перелік банківських послуг з обслуговування кредитної заборгованості та їх вартість/тарифи, а також того, що відповідачка була обізнана з умовами цього договору у відповідній редакції, то положення Договору в частині обов`язку щодо сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними.
Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу, набуття, зміни, встановлення, припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08.02.2023 року у справі № 359/12165/14-ц).
Аналогічні висновки щодо нікчемності положень заяви-договору, якими встановлено обов`язок позичальника зі сплати комісії за обслуговування кредиту на користь АТ «Таскомбанк», висловив Верховний Суд у постанові від 10.01.2024 року у справі № 727/5461/23.
Оскільки положення Договору щодо обов`язку ОСОБА_1 щомісячно сплачувати на користь АТ «Таскомбанк» комісію за обслуговування кредиту є нікчемними, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в частині позову про стягнення заборгованості зі сплати такої комісії.
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 12 ЦПК України).
Стаття 81 ЦПК України покладає на сторін обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.
Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц та постанови Верховного Суду: від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Доводи апеляційної скарги про те, що щомісячна комісія за обслуговування кредиту передбачена Договором, з умовами якого ознайомився позичальник та з ними погодився, а тому підлягає стягненню з відповідачки є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.
Отже, підстави для скасування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2026 року відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути змінено та скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Апеляційний суд, враховуючи відсутність підстав для задоволення скарги, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України не вбачає підстав для компенсації позивачу понесених ним судових витрат на стадії апеляційного перегляду справи.
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, 
У х в а л и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: