ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року
м. Київ

справа № 990SCGC/11/26
провадження № 11-156сап26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Кривенди О. В.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Губської О. А., Ємця А. А., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Тітова М. Ю., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.
розглянула в порядку письмового провадження скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) від 17 березня 2026 року № 424/0/15-26, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 14 січня 2026 року № 33/3дп/15-26,
УСТАНОВИЛА:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий викладпозиції ОСОБА_1 .
1.  ОСОБА_1 (далі також - заявник) 16 квітня 2026 року через систему «Електронний суд» звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) зі скаргою, у якій просить скасувати рішення ВРП від 17 березня 2026 року № 424/0/15-26, яким залишено без змін рішення її Третьої Дисциплінарної палати (далі - Третя ДП ВРП, ВРП, Рада відповідно) від 14 січня 2026 року № 33/3дп/15-26 про притягнення судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді попередження.
2. Це рішення Ради заявник оскаржує з підстав, визначених пунктом 4 частини першої статті 52 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).
3. На обґрунтування наведених у скарзі вимог ОСОБА_1 зазначає такі доводи.
4. Підставою для притягнення заявника до дисциплінарної відповідальності стало ухвалення ним постанови від 07 червня 2023 року у справі про адміністративне правопорушення № 522/199/23, згідно з якою провадження стосовно ОСОБА_2 за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Дисциплінарний орган кваліфікував дії судді як грубе порушення закону внаслідок грубої недбалості, що призвело до істотних негативних наслідків, за пунктом 4 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).
5. На думку заявника, ВРП перевищила свої повноваження, фактично здійснивши перевірку законності судового рішення у справі № 522/199/23, зокрема правильності тлумачення та застосування норм матеріального права. Дисциплінарний орган вказав на винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення та на адміністративне стягнення, якого вона мала зазнати, що виходить за межі предмета дисциплінарної перевірки.
6. Оскаржуване рішення не містить належного та зрозумілого формулювання на обґрунтування грубого порушення закону як обов`язкової ознаки складу дисциплінарного проступку з посиланням на конкретну норму законодавства, порушену суддею під час розгляду та ухвалення рішення у справі № 522/199/23. Статті 130 і 266 КУпАП є, відповідно, нормою матеріального та процесуального права, що регламентують дії поліцейського, а не судді, тому посилання ВРП на порушення суддею вимог цих статей є некоректним. Рішення про закриття провадження обґрунтовуване порушенням поліцейським вимог статті 35 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII), визнанням отриманих доказів недопустимими згідно зі статтею 62 Конституції України, тобто без тлумачення чи застосування статей 130, 266 КУпАП.
7. Правова позиція, викладена заявником у постанові від 07 червня 2023 року, ґрунтується на висновках, наведених у постанові колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 березня 2019 року у справі № 686/11314/17, та не є унікальною. Аналогічну правову позицію застосовано у тисячах постанов у справах про адміністративні правопорушення за статтею 130 КУпАП у всій країні, зокрема, судами апеляційної інстанції: Полтавського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року у справі № 543/255/23, Івано-Франківського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 344/21275/24, Чернігівського апеляційного суду від 08 березня 2023 року у справі № 722/76/23, Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2022 року у справі № 204/2288/22, Київського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року у справі № 756/1655/23, Чернівецького апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року у справі № 718/1824/22, Одеського апеляційного суду від 06 березня 2023 року у справі № 495/489/23. Дисциплінарний орган проігнорував ці обставини, обмежившись посиланням на індивідуальний характер юридичної відповідальності.
8. Оскаржуване рішення містить внутрішні суперечності, оскільки Рада, з одного боку, кваліфікувала тлумачення законодавства суддею як «ірраціональне» та таке, що є грубим порушенням закону, а з іншого - визнала, що за відсутності підстав для зупинення транспортного засобу суд може дійти висновку або про недійсність протоколу, або про його дійсність (пункт 88 рішення), чим фактично підтвердила допустимість підходу, застосованого заявником. Термін «ірраціональність», використаний дисциплінарним органом, має оціночний, а не правовий характер і не може слугувати кваліфікуючою ознакою дисциплінарного проступку.
9. Твердження про непослідовність заявника у вирішенні правових питань з посиланням на постанови у справах № 522/3670/23 та № 522/18640/24 є необґрунтованими, оскільки обставини цих справ істотно відрізнялися від обставин справи № 522/199/23, оскільки у справах № 522/3670/23 та № 522/18640/24 особи, які керували транспортними засобами, мали видимі ознаки сп`яніння та самі підтвердили вживання алкоголю. Натомість обставини справи № 522/18272/25 від 28 жовтня 2025 року були максимально схожими зі справою № 522/199/23, що й обумовило ухвалення аналогічного рішення.
10. Зазначення ВРП як істотних негативних наслідків уникнення правопорушником адміністративної відповідальності та завдання майнової шкоди для державного бюджету від недоотриманого штрафу є незаконним, оскільки свідчить про вихід дисциплінарного органу за межі наданих повноважень, перебирання на себе функцій суду та порушення гарантій незалежності суддівської діяльності й презумпції невинуватості особи. За відсутності доведеного факту грубого порушення закону зазначення будь-яких негативних наслідків є безпідставним.
11. Посилання ВРП на правову позицію Великої Палати, викладену в постанові від 15 травня 2025 року у справі № 990SCGC/6/25, є безпідставним, оскільки та справа стосувалася обставин, за яких особу визнано судом винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, проте звільнено від відповідальності з посиланням на статтю 22 КУпАП у редакції, яка не допускала її застосування до правопорушень зазначеної категорії. Тобто факт вчинення правопорушення там був встановлений, а обставини дисциплінарної відповідальності судді були принципово іншими.
12. На підтвердження неоднозначності оскаржуваного рішення заявник також звертає увагу на те, що за залишення в силі рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності проголосувало сім, а проти - шість членів ВРП, що показує відсутність одностайності серед членів дисциплінарного органу щодо обґрунтованості висновків дисциплінарного провадження.
Стислийвиклад позиції ВРП
13. ВРП з використанням системи «Електронний суд» 22 травня 2026 року подала до Великої Палати Верховного Суду відзив на скаргу ОСОБА_1 , згідно з яким просить залишити цю скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Відзив на скаргу обґрунтовувався тими ж підставами, згідно з якими ВРП ухвалила оскаржуване рішення.
Обставинисправи
14. Указом Президента України від 04 грудня 2020 року № 539/2020 ОСОБА_1 призначений на посаду судді Приморського районного суду міста Одеси.
15. До ВРП 17 листопада 2024 року надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_3 (вх. № П-67/29/7-24) на дії судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1.
16. У дисциплінарній скарзі ОСОБА_3 зазначив, що відповідно до інформації учасників Громадської організації «Осіб з інвалідністю «Військобуд35» суддя ОСОБА_1. створив механізм протиправної діяльності щодо ухилення осіб, винних у адміністративних правопорушеннях, передбачених статтею 130 КУпАП, від відповідальності, що підриває авторитет судової влади та створює недовіру громадськості до судів. Скаржник також стверджував, що суддя ОСОБА_1. ухвалює рішення у справах про адміністративні правопорушення, визначені частиною першою статті 130 КУпАП, на користь осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, без належного мотивування. Скаржник повідомив про справи № 522/4777/21, 522/11087/21, 522/7844/22, 522/21302/21, 522/5168/22, 522/12767/22, 522/16123/22, 522/3727/23, 522/5244/23, 522/199/23, 522/5263/23, 522/10958/24, 522/15241/24.
17. Дисциплінарну скаргу 21 січня 2025 року розподілено до провадження дисциплінарного інспектора ВРП Плескача В. Ю .
18. Дисциплінарний інспектор ВРП Плескач В. Ю. 22 січня 2025 року надіслав копію дисциплінарної скарги судді ОСОБА_1 для надання пояснень, а також витребував копії матеріалів судових справ № 522/5168/22, № 522/12767/22, № 522/199/23, № 522/5263/23, № 522/10958/24. До ВРП 31 січня 2025 року надійшли пояснення судді ОСОБА_1 , 11 лютого 2025 року - витребувані матеріали.
19. Третя ДП ВРП ухвалою від 26 листопада 2025 року № 2545/3дп/15-25 відкрила дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 за дисциплінарною скаргою ОСОБА_3 в частині дій судді під час ухвалення постанови від 07 червня 2023 року у справі № 522/199/23 у зв`язку з наявністю в його діях ознак дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (умисне або внаслідок грубої недбалості допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод або інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків).
20. У провадженні судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 перебували матеріали справи № 522/199/23 про притягнення особи до адміністративної відповідальності згідно із частиною першою статті 130 КУпАП (відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння).
21. До протоколу у справі № 522/199/23 на підтвердження винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, додано письмове направлення особи на огляд водія до закладу охорони здоров`я за встановленою формою від 27 листопада 2022 року, а також відеозаписи події з портативних відеореєстраторів поліцейських.
22. У результаті перегляду відеозаписів суддя ОСОБА_1. встановив, що після зупинки працівником поліції особи, яка притягувалася до адміністративної відповідальності, їй не було названо жодної підстави, яка згідно зі статтею 35 Закону № 580-VIII давала би право здійснити законну зупинку транспортного засобу під її керуванням. Суддя ОСОБА_1. також встановив, що зазначені у протоколі ознаки алкогольного сп`яніння, а саме порушення мови та координації рухів, не знайшли свого підтвердження за результатами перегляду відеозаписів.
23. Постановою від 07 червня 2023 року суддя ОСОБА_1. на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП закрив провадження у справі № 522/199/23 у зв`язку з відсутністю в діях особи, яка притягувалася до адміністративної відповідальності, складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.
24. У своїй постанові суддя ОСОБА_1. зазначив, що оскільки водій не вчинила будь-яких порушень ПДР, за які її необхідно було зупинити, усі наступні вимоги працівників поліції вона не була зобов`язана виконувати, а всі складені процесуальні документи щодо неї не можуть бути належними та допустимими доказами її вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, що, на думку судді, узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15 березня 2019 року у справі № 686/11314/17. Суддя ОСОБА_1. також поставив під сумнів наявність у водія такої ознаки алкогольного сп`яніння, як запах алкоголю з порожнини рота, зокрема з огляду на те, що вказану ознаку поліцейський виявив під час перебування водія в салоні автомобіля з її чоловіком, який вживав алкоголь, про що було повідомлено поліцейського, а також з огляду на те, що особа неодноразово пропонувала поліцейському перевірити наявність зазначеної ознаки після того, як вона вийде з автомобіля.
25. Третя ДП ВРП ухвалила рішення про притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності з огляду на те, що відповідно до буквального тлумачення змісту статей 130 і 266 КУпАП та статті 35 
Закону № 580-VIII наявність підстав для зупинення поліцейським транспортного засобу не перебуває у будь-якому причинно-наслідковому зв`язку з обов`язком поліцейського зафіксувати факт перебування водія у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння за наявності ознак такого та скласти відповідний адміністративний матеріал у встановленому порядку.
26. Дисциплінарна палата зазначила, що інтерпретація зазначених приписів як таких, що стосовно водія, щодо якого є підстави вважати, що він перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, огляд може бути проведено лише за наявності визначених статтею 35 Закону № 580-VIII підстав для зупинення транспортного засобу, є ірраціональною та такою, що суперечить чіткому та зрозумілому змісту статей 130 і 266 КУпАП. Адже такий підхід до інтерпретації цих приписів передбачає, що водій, який дійсно перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, може безперешкодно продовжувати рух транспортним засобом за умови ситуативного дотримання вимог ПДР; що водій, який перебуває у стані наркотичного чи алкогольного сп`яніння, має право керувати транспортним засобом без можливості бути притягнутим до адміністративної відповідальності, якщо він не порушуватиме ПДР у часовому проміжку, в якому за ним спостерігає поліцейський.
27. Третя ДП ВРП також покладалася на відповідну практику Одеського апеляційного суду з вирішення аналогічних справ, зокрема, постанови від 01 квітня 2024 року у справі № 523/587/24, від 28 квітня 2025 року у справі № 521/19595/24, від 05 серпня 2024 року у справі № 947/14794/24, від 09 червня 2025 року у справі № 502/2706/24, від 15 травня 2023 року у справі № 521/7057/23 та від 16 липня 2024 року у справі № 496/3019/24, відповідно до яких брак підстав для зупинення транспортного засобу не впливає на законність складення протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 КУпАП, та не звільняє водія від обов`язку виконати вимогу поліцейського щодо проходження огляду на стан сп`яніння.
28. Дисциплінарна палата також урахувала, що протокол стосовно особи у справі № 522/199/23 складено за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, а не за сам факт перебування в такому стані. Диспозиція частини першої статті 130 КУпАП містить кілька окремих самостійних складів адміністративних правопорушень, які відрізняються за об`єктивною стороною; відмова особи від проходження огляду є самостійним складом правопорушення, відмінним від складу керування транспортним засобом у стані сп`яніння, а тому доказування перебування особи у стані алкогольного сп`яніння у такому разі не потребується. Ці висновки підтверджуються постановою Великої Палати від 18 квітня 2024 року у справі № 990SCGC/1/24.
29. Третя ДП ВРП зазначила, що суддя ОСОБА_1. у постанові від 07 червня 2023 року у справі № 522/199/23 посилається на постанову Верховного Суду від 15 березня 2019 року у справі № 686/11314/17, проте в зазначеній постанові немає висновку про те, що працівник поліції не має права документувати факт допущення правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, у випадку відсутності підстав для зупинення транспортного засобу, які перелічені в статті 35 Закону № 580-VIII. У цій постанові міститься позиція щодо неправомірності вимоги поліцейського до особи про пред`явлення документів у зв`язку з недоведеністю факту порушення нею ПДР, тобто правовідносини у тій справі стосувалися статті 126 КУпАП, а не статей 130 і 266 КУпАП. На відміну від статті 126 КУпАП, статті 130 і 266 КУпАП не передбачають, що вимога щодо проходження особою огляду на стан сп`яніння може бути висунута поліцейським, лише якщо така особа вчинила також інше правопорушення. Частиною п`ятою статті 266 КУпАП чітко визначено, що лише порушення вимог, установлених статтею 266 КУпАП, тягне недійсність огляду, тобто законодавець не визначив як підставу недійсності огляду відсутність підстав для зупинки транспортного засобу.
30. Оцінюючи добросовісність дій судді ОСОБА_1., Третя ДП ВРП зазначила, що предметом дослідження в межах дисциплінарного провадження є з`ясування наведення суддею в судовому рішенні мотивів, які були б здатні переконати стороннього спостерігача в тому, що відповідне судове рішення може бути ухвалене суддею за умови добросовісного і професійного виконання ним своїх суддівських обов`язків, - навіть якщо ухвалене суддею в результаті рішення буде помилковим і супроводжуватиметься добросовісною суддівською помилкою. Цьому стандарту поведінка і дії судді ОСОБА_1 не відповідають, оскільки суддя ні у своїх постановах, ні в поясненнях не пояснив раціональність здійсненої ним інтерпретації приписів КУпАП та Закону № 580-VIII, яка передбачає, що водій у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння може повноправно і безперешкодно керувати транспортним засобом, якщо не порушуватиме ПДР.
31. Констатуючи в діях судді ОСОБА_1 грубу недбалість, Третя ДП ВРП урахувала, що цей суддя неодноразово застосовував вибірковий підхід у своїй судовій практиці під час вирішення зазначених питань. Зокрема, у постанові від 11 вересня 2023 року у справі № 522/3670/23 та у постанові від 11 листопада 2024 року у справі № 522/18640/24 суддя ОСОБА_1. зазначав, що введення воєнного стану дає поліцейським право на зупинення транспортних засобів із посиланням на пункт 7 частини першої статті 35 Закону № 580-VIII.
32. Натомість у постанові від 28 жовтня 2025 року у справі № 522/18272/25 суддя ОСОБА_1. знову у протилежний спосіб застосував відповідні законодавчі приписи, зазначивши, що працівники поліції не повідомили водія про причину зупинки, у зв`язку із чим усі наступні вимоги працівників поліції водій не був зобов`язаний виконувати, а всі складені процесуальні документи щодо нього не можуть бути належними та допустимими доказами його вини.
33. Отже, Третя Дисциплінарна палата ВРП встановила, що суддя ОСОБА_1. у своїх постановах зазначав:
- у постанові від 07 червня 2023 року протокол за статтею 130 КУпАП складено незаконно, оскільки не було підстав для зупинки транспортного засобу (справа № 522/199/23);
- у постанові від 11 вересня 2023 року протокол за статтею 130 КУпАП складено законно, оскільки в умовах воєнного стану виконується пункт 7 частини першої статті 35 Закону № 580-VIII (справа № 522/3670/23);
- у постанові від 11 листопада 2024 року протокол за статтею 130 КУпАП складено законно, оскільки в умовах воєнного стану виконується пункт 7 частини першої статті 35 Закону № 580-VIII (справа № 522/18640/24);
- у постанові від 28 жовтня 2025 року протокол за статтею 130 КУпАП складено незаконно, оскільки не було підстави для зупинки транспортного засобу (справа № 522/18272/25).
34. Попри те, що стверджувані факти адміністративних правопорушень, передбачених статтею 130 КУпАП, у всіх цих справах мали місце після введення воєнного стану, суддя ОСОБА_1. в одних справах зазначав про законність складення протоколу, а в інших - про незаконність, тобто послідовно вирішував фактично одне й те саме правове питання неоднаково.
35. Третя Дисциплінарна палата ВРП зазначила, що правозастосовна інтерпретаційна діяльність судді під час здійснення правосуддя може, а іноді і повинна супроводжуватися зміною раніше усталених підходів до розуміння та застосування норм законодавства. Сама собою непослідовність у судовій практиці судді не є і не може бути підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, але за умови наведення суддею достатніх і раціональних мотивів таких змін, належної демонстрації суддею сумлінності і добросовісності у своїх діях. Проте суддя ОСОБА_1 таких мотивів не навів.
36. Третя Дисциплінарна палата ВРП визначила такі істотні негативні наслідки допущеного суддею ОСОБА_1 грубого порушення закону:
- уникнення правопорушником відповідальності, яку він мав понести у зв`язку з доведенням учинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП;
- невиконання завдань КУпАП щодо виховання особи, яка вчинила таке правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень;
- несплату до державного бюджету штрафу на загальну суму 17 000 грн;
- поширення в суспільстві думки щодо недобросовісності суддів під час розгляду справ, передбачених статтею 130 КУпАП;
- підрив авторитету правосуддя та несприяння довірі громадян до суду.
37. Водночас Третя ДП ВРП покладалася на правову позицію Великої Палати, викладену у постанові від 15 травня 2025 року у справі № 990SCGC/6/25.
38. Рішенням від 14 січня 2026 року № 33/3дп/15-26 Третя ДП ВРП притягнула суддю Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до нього дисциплінарне стягнення у виді попередження.
39. Суддя ОСОБА_1. 26 січня 2026 року подав до ВРП скаргу на рішення Третьої ДП ВРП від 14 січня 2026 року № 33/3дп/15-26 
(вх. № 224/0/6-26).
40. Дисциплінарний інспектор ВРП Плескач В. Ю. 03 березня 2026 року склав і подав на розгляд Ради висновок за результатами опрацювання скарги (вх. № 1137/0/24-26).
41. ВРП 06 березня 2026 року поінформувала суддю ОСОБА_1. та скаржника ОСОБА_3 про розгляд 17 березня 2026 року скарги на рішення Третьої ДП ВРП від 14 січня 2026 року № 33/3дп/15-26 шляхом надіслання відповідних повідомлень на електронні адреси, а також шляхом розміщення на офіційному вебсайті ВРП повідомлень про засідання.
42. У засіданні ВРП 17 березня 2026 року суддя ОСОБА_1. взяв участь в режимі відеоконференції та просив скасувати оскаржуване ним рішення.
43. Розглядаючи скаргу судді ОСОБА_1., Рада зазначила, що завданням і функцією дисциплінарного провадження щодо судді є не його покарання як таке, а підтримання довіри суспільства до судової системи та впевненості в тому, що в разі звернення особи до суду за захистом її порушених прав судову справу буде розглянуто з дотриманням відповідних, гарантованих Конституцією України і законами засад судочинства. ВРП наголосила, що тоді як у межах процедур оскарження судового рішення достатність і належність мотивації в рішенні перевіряється на предмет правильності оцінки судом доказів і застосування нормативно-правових актів, предметом дослідження в межах дисциплінарного провадження є з`ясування наведення суддею в судовому рішенні мотивів, які були б здатні переконати стороннього спостерігача в тому, що відповідне судове рішення може бути ухвалене суддею за умови добросовісного і професійного виконання ним своїх суддівських обов`язків.
44. Рада зазначила, що ознака «грубості» порушення є важливим запобіжником від втручання у процес здійснення правосуддя суддею та від перетворення процедур дисциплінарного провадження на паралельну систему оскарження судових рішень. Саме у випадку досягнення суддею порогу «грубості» порушення його характер може свідчити про істотні вади у професійному рівні судді, що й обумовлюватиме потребу в застосуванні заходів дисциплінарного характеру.
45. Водночас ВРП покликалася на постанову Великої Палати від 18 квітня 2024 року у справі № 990SCGC/1/24, у якій зазначено, що однобоке прийняття одних доказів і без наведення мотивів відкидання суддею інших доказів учинення адміністративного правопорушення може бути предметом контролю з боку дисциплінарного органу ВРП, і встановлення цієї обставини може свідчити про допущення суддею дисциплінарного проступку, а також на постанову Великої Палати від 15 травня 2025 року у справі № 990SCGC/6/25, у якій прямо вказано, що ненаведення суддею обґрунтування застосування під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 КУпАП, норми цього Кодексу, яка застосуванню не підлягає, може утворювати склад дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.
46. ВРП погодилася з висновком її Третьої ДП ВРП про те, що суддя ОСОБА_1. застосував закон у цілковито ірраціональний спосіб, не дотримавши чітких і зрозумілих приписів статей 130 і 266 КУпАП. ВРП зазначила, що така інтерпретація зазначених приписів не відповідає ні текстуальному їхньому змісту, ні їх суті та в цілковито ірраціональний спосіб спотворює засади адміністративної відповідальності і не відповідає охоронюваним інтересам, для забезпечення яких передбачено адміністративну відповідальність особи за керування транспортним засобом у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння. ВРП також наголосила, що адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких встановлена статтею 130 КУпАП, пов`язані з особливо високими ризиками для життя, здоров`я і майна як правопорушника, так і інших осіб, а перебування водія у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння може істотно впливати на адекватність сприйняття ним обстановки на дорозі, вселяти відчуття самовпевненості та загалом сприяти більш зухвалій поведінці під час керування транспортним засобом.
47. Щодо посилань судді ОСОБА_1. на постанову Верховного Суду від 15 березня 2019 року у справі № 686/11314/17 Рада зазначила, що Третя ДП ВРП обґрунтовано відхилила ці доводи, оскільки в зазначеній постанові не сформульовано висновки, про які зазначає суддя ОСОБА_1. Правовідносини у тій справі не були подібними, оскільки приписи пункту 2 частини першої статті 32 Закону № 580-VIII прямо встановлюють наявність факту правопорушення або обґрунтованих сумнівів щодо наявності в особи наміру його вчинення як передумову для вимоги поліцейського щодо надання документів, що посвідчують особу. На відміну від цього, статті 130 і 266 КУпАП не передбачають, що вимога щодо проходження особою огляду на стан сп`яніння може бути висунута поліцейським лише, якщо така особа вчинила також інше правопорушення.
48. Щодо непослідовності судової практики судді ОСОБА_1. ВРП зазначила, що питання про те, чи протокол за статтею 130 КУпАП є дійсним за умови відсутності підстав для зупинення транспортного засобу, передбачених статтею 35 Закону № 580-VIII, є правовим і абстрактним, його вирішення не залежить від конкретних специфічних обставин судової справи. За відсутності підстав для зупинення транспортного засобу суд може або завжди доходити висновку про недійсність протоколу, або про його дійсність, проте не може робити такі висновки упереджено і ситуативно в різних справах.
49. Рада наголосила, що дотримання раніше сформованої практики і посилання на неї в наступних справах слугує реалізації принципу рівності всіх перед законом. Застосування органом державної влади до учасників відповідного процесу тих самих правил, які склалися в його попередній практиці, гарантує справедливе ставлення до них. У цій дисциплінарній справі суддя ОСОБА_1. не навів переконливих аргументів щодо сумлінності і добросовісності у своїх діях, які полягають у ситуативному неоднаковому застосуванні закону в подібних справах.
50. Щодо істотних негативних наслідків ВРП підтримала висновки Третьої ДП ВРП, покликавшись на правову позицію Великої Палати, викладену у постанові від 15 травня 2025 року у справі № 990SCGC/6/25. ВРП зазначила, що недотримання суддею вимог КУпАП під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 КУпАП, через особливу його суспільну небезпечність може мати такі істотні негативні наслідки, як: уникнення правопорушником відповідальності, яку він мав безспірно понести; невиконання завдань КУпАП щодо виховання особи, яка вчинила таке правопорушення, та запобігання вчиненню нових правопорушень; несплата до державного бюджету штрафу на суму 17 000 грн; поширення в суспільстві думки щодо недобросовісності суддів під час розгляду справ, передбачених статтею 130 КУпАП, підрив авторитету правосуддя та несприяння довірі громадян до суду.
51. ВРП також покликалася на постанову Великої Палати від 05 червня 2025 року у справі № 990SCGC/3/25, у пункті 106 якої зазначено, що ненастання конкретної шкоди для сторін чи учасників справи внаслідок порушень заборон, яких суддя повинен дотримуватися відповідно до статті 106 Закону № 1402-VIII, не означає, що суддя не вчинив дій, які набувають рис дисциплінарного правопорушення.
52. ВРП додатково зазначила, що постанова суду від 07 червня 2023 року у справі № 522/199/23 не могла бути оскаржена відповідним органом (його посадовою особою) в апеляційному порядку з огляду на вичерпний перелік осіб, які мають право на оскарження постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, визначений частиною другою статті 294 КУпАП. Тому неоскарження цієї постанови в апеляційному порядку саме собою не є підтвердженням того, що суддя ОСОБА_1. не допускав будь-яких порушень під час розгляду цієї справи.
53. До того ж ВРП покликалася на постанову Великої Палати від 16 листопада 2023 року у справі № 11-228сап21, у пункті 168 якої зазначено, що вирішення питання щодо наявності або відсутності підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не може залежати від того, чи було оскаржене ухвалене ним рішення, а також від результатів перегляду такого рішення судами вищих інстанцій.
54. ВРП рішенням від 17 березня 2026 року № 424/0/15-26 залишила без змін рішення її Третьої ДП ВРП від 14 січня 2026 року № 33/3дп/15-26 про притягнення судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
ІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У ВЕЛИКІЙ ПАЛАТІ
55. Ухвалою від 30 квітня 2026 року Велика Палата відкрила провадження за скаргою ОСОБА_1 на оскаржуване рішення ВРП, а ухвалою від 21 травня 2026 року - призначила розгляд справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на 28 травня 2026 року.
56. 28 травня 2026 року розгляд справи було відкладено на 02 липня 2026 року. 
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ
(1) Право, що підлягає застосуванню судом
57. В Україні діє ВРП, яка, зокрема, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора (стаття 131 Конституції України).
58. З метою усунення прогалин у національному законодавстві, на які звернув увагу Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», Верховна Рада України прийняла Закон № 1798-VIII, який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.
59. Статтею 1 цього Закону визначено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
60. Для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів ВРП утворює дисциплінарні палати з числа членів ВРП (частина друга статті 26 Закону № 1798-VIII).
61. Главою 4 розділу II Закону № 1798-VIII визначено порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів. Відповідно до частин першої, сьомої та восьмої статті 49 цього Закону розгляд дисциплінарної справи відбувається у відкритому засіданні Дисциплінарної палати, в якому беруть участь суддя, скаржник, їх представники. У засіданні Дисциплінарної палати заслуховуються доповідач, суддя, скаржник, їх представники, свідки та інші особи, які були викликані або запрошені взяти участь у засіданні. Учасники дисциплінарної справи мають право подавати докази, надавати пояснення, заявляти клопотання про виклик свідків, ставити запитання учасникам дисциплінарної справи, висловлювати заперечення, заявляти інші клопотання або відводи, ознайомлюватися з матеріалами справи. Для ознайомлення можуть надаватися матеріали, які безпосередньо пов`язані зі скаргою, з дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних щодо знеособлення персональних даних.
62. За результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді (частина друга статті 50 Закону № 1798-VIII).
63. Згідно із частинами першою, третьою та десятою статті 51 
Закону № 1798-VIII право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення. Скарга на рішення Дисциплінарної палати може бути подана винятково до ВРП. За результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати ВРП має право:
1) скасувати повністю рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та закрити дисциплінарне провадження;
2) скасувати частково рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;
3) скасувати повністю або частково рішення Дисциплінарної палати про відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;
4) змінити рішення Дисциплінарної палати, застосувавши інший вид дисциплінарного стягнення;
5) залишити рішення Дисциплінарної палати без змін.
64. Право на оскарження до суду рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, має суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення (частина друга статті 52 Закону № 1798-VIII).
65. На рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати [частина сьома статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)].
66. Наведені приписи Закону № 1798-VIII та частини сьомої статті 266 КАС України узгоджуються з пунктом 77 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, в якому, зокрема, визначено, що організація дисциплінарного розгляду в кожній країні повинна бути такою, що дозволяє подання апеляції на рішення первинного дисциплінарного органу (відомства або суду) до суду.
67. Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване винятково з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;
3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону;
4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
68. У пункті 123 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його практикою навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов`язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції» (пункт 29 рішення від 10 лютого 1983 року у справі «Альбер і Ле Конт проти Бельгії» та пункт 42 рішення від 14 листопада 2006 року у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства», заява № 60860/00). У межах скарги за статтею 6 Конвенції, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, потрібно врахувати такі чинники, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, в який було ухвалено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (пункти 44-47 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайян проти Сполученого Королівства» та пункт 43 згаданого рішення у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства»).
69. З огляду на зміст статті 6 Конвенції справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, визначаючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Отже, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
70. Рішенням від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» ЄСПЛ визначив, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. Водночас такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
71. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
72. Ураховуючи висновки ЄСПЛ та правила Конвенції, Велика Палата вважає за потрібне повно та всебічно перевірити оскаржуване рішення ВРП, зокрема й на предмет його відповідності вимогам статті 52 Закону № 1798-VIII.
(2) Оцінка висновків ВРП та аргументів заявника
(2.1) Щодо визначених пунктами 1-3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII підстав для скасування оскаржуваного рішення ВРП
73. З матеріалів справи Велика Палата встановила, що на засіданні ВРП 17 березня 2026 року під час розгляду скарги судді ОСОБА_1. були присутні тринадцять членів ВРП; рішення, ухвалене за результатами розгляду скарги, підписали всі члени ВРП, які брали участь у його ухваленні.
74. Дотримано також вимоги частини восьмої статті 51 Закону № 1798-VIII щодо виключення участі в розгляді скарги на рішення Дисциплінарної палати тих членів ВРП, які брали участь в ухваленні оскаржуваного рішення Дисциплінарної палати.
75. Суддю ОСОБА_1 було належно повідомлено про засідання ВРП 17 березня 2026 року, він взяв у ньому участь в режимі відеоконференції. Заявник у скарзі ці обставини під сумнів не ставить.
76. З огляду на викладене Велика Палата не встановила визначених пунктами 
1-3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII підстав для скасування оскаржуваного рішення ВРП.
(2.2) Щодо визначеної пунктом 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII підстави для скасування оскаржуваного рішення ВРП
77. Велика Палата, оцінюючи оскаржуване рішення ВРП на відповідність вимогам пункту 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII щодо наявності в ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотивів, з яких Рада дійшла відповідних висновків, базується на тому, що визначальним критерієм правомірності такого рішення є встановлення дисциплінарним органом обставин, які підтверджують наявність у діях судді ознак дисциплінарного проступку. Відсутність таких обставин або недостатня вмотивованість висновків щодо їх наявності є підставою для визнання рішення ВРП незаконним.
78. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження у зв`язку з умисним або внаслідок грубої недбалості допущенням суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод або іншого грубого порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків.
79. Об`єктивна сторона такого дисциплінарного проступку, як грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків, полягає у порушенні суддею норм права у процесі здійснення правосуддя, які призвели до настання істотних негативних наслідків. Водночас настання істотних негативних наслідків повинне бути у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з діянням судді.
80. Грубе порушення закону має місце за умови, що воно було надто очевидним для «розумного суду» за відповідних обставин, тобто коли за обставинами судової справи необхідність застосування певної правової норми була зрозумілою і недвозначною і виключала іншу поведінку судді.
81. Велика Палата вважає за потрібне передусім зазначити, що завданням і функцією дисциплінарного провадження стосовно судді є не його покарання як таке, а підтримання довіри суспільства до судової системи та впевненості в тому, що в разі звернення особи до суду за захистом її порушених прав судову справу буде розглянуто з дотриманням відповідних гарантованих Конституцією і законами України засад судочинства. Предметом дослідження в межах дисциплінарного провадження є з`ясування наведення суддею в судовому рішенні мотивів, які були б здатні переконати стороннього спостерігача в тому, що відповідне судове рішення може бути ухвалене суддею за умови добросовісного і професійного виконання ним своїх суддівських обов`язків, навіть якщо ухвалене суддею в результаті рішення буде помилковим і супроводжуватиметься добросовісною суддівською помилкою.
82. Водночас Велика Палата звертає увагу, що законодавець через введення до переліку дисциплінарних проступків судді пункту 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII безпосередньо наділив ВРП та її дисциплінарні органи повноваженнями надавати оцінку діям і поведінці судді під час здійснення правосуддя. Водночас це не означає, що дисциплінарний орган уповноважений підміняти суд апеляційної чи касаційної інстанції та здійснювати перевірку правильності оцінки доказів або правозастосування як таких. Ознака «грубості» порушення є важливим запобіжником від перетворення процедур дисциплінарного провадження на паралельну систему оскарження судових рішень і від втручання у гарантовану незалежність судді.
83. З огляду на ці застереження Велика Палата зауважує, що окремі мотиви оскаржуваного рішення ВРП містять аналіз правильності тлумачення суддею ОСОБА_1 норм матеріального права у справі № 522/199/23, який є надмірно детальним і подекуди наближається до апеляційного перегляду судового рішення по суті.
84. Зокрема, ВРП детально аналізувала буквальний зміст статей 130 і 266 КУпАП, розкривала наслідки обраного суддею підходу для практики притягнення до адміністративної відповідальності, наводила конкретні приклади з практики Одеського апеляційного суду як орієнтири для «правильного» правозастосування.
85. Велика Палата вважає, що такий рівень деталізації аналізу судового рішення є зайвим і недоцільним для цілей дисциплінарного провадження і виходить за його предмет. Проте ці надмірні мотиви не спричиняють незаконності оскаржуваного рішення ВРП загалом, оскільки ВРП встановила обставини, які є самостійними та достатніми для висновку про наявність у діях судді ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.
(2.2.1) Щодо дій судді ОСОБА_1. під час розгляду справи № 522/199/23
86. Велика Палата звертає увагу, що диспозиція частини першої статті 130 КУпАП охоплює кілька самостійних складів адміністративних правопорушень, які відрізняються за об`єктивною стороною. Серед них є як керування транспортним засобом особою у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, так і відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан такого сп`яніння. Ці склади є самостійними та незалежними один від одного, а предмет доказування у справі про адміністративне правопорушення істотно відрізняється залежно від того, за вчинення якого саме з них складено протокол.
87. Відповідно до матеріалів справи № 522/199/23 протокол про адміністративне правопорушення щодо особи, яка притягувалася до відповідальності, було складено саме за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, тобто за третій з перелічених у частині першій статті 130 КУпАП самостійних складів. Виокремлення відмови особи від проходження огляду на стан сп`яніння як окремого складу адміністративного правопорушення означає, що в разі його допущення доказування самого факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння не потребується. За протилежного підходу цей склад правопорушення збігався б зі складом першого визначеного в статті 130 КУпАП правопорушення й утрачав би самостійне значення.
88. Натомість суддя ОСОБА_1. у постанові від 07 червня 2023 року фактично здійснив аналіз, властивий для справи про керування особою транспортним засобом у стані сп`яніння, а не для справи про відмову водія від проходження медичного огляду. Зокрема, суддя детально оцінював, чи підтвердилися на відеозаписах ознаки алкогольного сп`яніння особи (порушення мови та координації рухів), і дійшов висновку, що ці ознаки не знайшли підтвердження. Суддя також поставив під сумнів достовірність такої ознаки сп`яніння, як запах алкоголю з порожнини рота, послався на те, що особа перебувала в салоні автомобіля разом із чоловіком, який вживав алкоголь, та що поліцейський виявив цю ознаку, коли особа ще перебувала в салоні.
89. Проте відповідно до обставин цієї справи такий аналіз був апріорі нерелевантним для вирішення питання про наявність або відсутність складу правопорушення, за вчинення якого було складено протокол. Доведеність чи недоведеність факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння не входить до предмета доказування у справі про відмову від проходження медичного огляду, адже обов`язок пройти такий огляд виникає не з факту сп`яніння, а з наявності у поліцейського підстав вважати, що особа перебуває у такому стані, та з наступної її відмови виконати законну вимогу. Це є ознакою, властивою для характеристики об`єктивної сторони саме відмови, а не керування у стані сп`яніння.
90. З огляду на це Велика Палата вважає, що суддя ОСОБА_1. у постанові від 07 червня 2023 року не здійснив аналізу того складу правопорушення, за вчинення якого особу було притягнено до адміністративної відповідальності. Натомість суддя оцінював обставини, що входять до предмета доказування іншого складу правопорушення, що не є предметом цієї справи. За такої підміни предмета доказування аргументи про те, що ознаки сп`яніння не підтвердилися, а наявність запаху алкоголю є сумнівною з огляду на присутність у салоні чоловіка особи, який вживав алкоголь, не могли мати правового значення для вирішення справи і не є достатніми мотивами для закриття провадження.
91. Велика Палата виснувала, що ухвалення судового рішення на підставі мотивів, не релевантних для предмета доказування у справі, є ознакою відсутності добросовісного і сумлінного підходу судді до виконання своїх обов`язків. Стороннє спостерігання за таким правосуддям не може формувати переконання, що відповідне рішення ухвалене за умови належного і професійного виконання суддею своєї функції.
(2.2.2) Щодо непослідовності судової практики судді ОСОБА_1. як ознаки грубої недбалості та порушення принципу правової визначеності
92. Окремою та самостійною підставою для констатації грубої недбалості у діях судді ОСОБА_1. Велика Палата вважає встановлену ВРП істотну непослідовність його судової практики під час вирішення такого самого правового питання в подібних справах.
93. Велика Палата нагадує, що правова визначеність є невід`ємним елементом правовладдя (верховенства права) - одного з фундаментальних принципів, на яких ґрунтується правова система України відповідно до статті 8 Конституції України. Принцип правової визначеності передбачає, зокрема, що норми права мають застосовуватися послідовно та передбачувано, а особа, яка звертається до суду або стосовно якої здійснюється провадження, повинна мати можливість розумно передбачати результат розгляду справи за конкретних обставин.
94. ЄСПЛ у рішенні від 29 серпня 2024 року у справі «Ганущак проти України» (заява № 40776/16) наголосив, що коли суд допускає явно суперечливі рішення у схожих справах і не надає обґрунтованого пояснення розбіжності, таке втручання не може вважатися відповідним принципу законності, оскільки призводить до неузгодженості практики, якій бракує необхідної точності, аби фізичні особи могли передбачити наслідки своїх дій. ЄСПЛ послідовно дотримується цього підходу, посилаючись на рішення у справах «Йокела проти Фінляндії» (Jokela v. Finland), заява № 28856/95, пункт 65; «Сагінадзе та інші проти Грузії» (Saghinadze and Others v. Georgia), заява № 18768/05, пункти 116-118, від 27 травня 2010 року; та «Брезовец проти Хорватії» (Brezovec v. Croatia), заява № 13488/07, пункти 67 і 68, від 29 березня 2011 року.
95. Велика Палата у постанові від 30 квітня 2025 року у справі № 668/10895/15-п також звернула увагу на практику ЄСПЛ щодо концепції передбачуваності: сам факт, що правова норма передбачає більш ніж одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності», проте завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються.
96. У цій дисциплінарній справі встановлено, що суддя ОСОБА_1. під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 130 КУпАП, в яких усі правопорушення мали місце вже після введення воєнного стану в Україні, неодноразово вирішував одне й те саме правове питання (про правове значення відсутності підстав для зупинення транспортного засобу для законності складеного протоколу) у протилежний спосіб:
- у постанові від 07 червня 2023 року у справі № 522/199/23 суддя ОСОБА_1. закрив провадження у справі щодо ОСОБА_2 , у якій протокол складено за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Суддя встановив, що після зупинки транспортного засобу поліцейський не назвав водієві жодної підстави для зупинки, визначеної статтею 35 Закону № 580-VIII, та що матеріали справи не містять доказів порушення водієм ПДР. З огляду на це суддя дійшов висновку, що всі наступні вимоги поліцейських були незаконними, а складені процесуальні документи не можуть вважатися належними та допустимими доказами. Суддя також поставив під сумнів наявність ознак сп`яніння, зокрема запаху алкоголю з порожнини рота, посилаючись на те, що поліцейський виявив цю ознаку, коли водій перебувала в салоні автомобіля разом із чоловіком, який вживав алкоголь. Отже, відсутність підстав для зупинення транспортного засобу суддя визнав достатньою для закриття провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП;
- у постанові від 11 вересня 2023 року у справі № 522/3670/23 суддя ОСОБА_1. визнав ОСОБА_5 винним у вчиненні того самого адміністративного правопорушення - відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Незважаючи на те, що захисник заявляв клопотання про закриття провадження, зокрема, з посиланням на відсутність підстав для зупинення транспортного засобу відповідно до статті 35 Закону № 580-VIII, суддя відхилив ці доводи. Суддя встановив, що зупинка транспортного засобу була законною на підставі пункту 7 частини першої статті 35 Закону № 580-VIII, оскільки в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, військове командування наділене повноваженнями здійснювати перевірку транспортних засобів, а Порядок перевірки документів та огляду транспортних засобів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1456, надає відповідні повноваження органам Національної поліції. Отже, відсутність порушення водієм ПДР не вплинула на законність зупинки, а обов`язок пройти огляд суддя визнав таким, що має імперативний характер і не залежить від інших обставин;
- у постанові від 11 листопада 2024 року у справі № 522/18640/24 суддя ОСОБА_1 визнав винним у відмові від проходження огляду ОСОБА_6 та застосував той самий підхід, що й у справі № 522/3670/23. Покликаючись на пункт 7 частини першої статті 35 Закону № 580-VIII та Закон України «Про правовий режим воєнного стану» і Порядок перевірки документів та огляду транспортних засобів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1456, суддя дійшов висновку про законність зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_6 в умовах воєнного стану. Доводи особи про безпідставність зупинки суддя до уваги не взяв, визнавши їх такими, що не спростовують доведеності вчиненого правопорушення. Отже, суддя вдруге поспіль застосував підхід, протилежний тому, який він застосував у справі № 522/199/23, хоча в усіх трьох справах правопорушення мали місце в умовах дії воєнного стану;
- у постанові від 28 жовтня 2025 року у справі № 522/18272/25 суддя ОСОБА_1. закрив провадження у справі щодо ОСОБА_7 , в якій протокол також складено за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Суддя встановив, що на відеозаписах зафіксовано зупинку транспортного засобу поліцейськими, однак після зупинки водієві не було повідомлено причини зупинки з урахуванням положень статті 35 Закону № 580-VIII, а матеріали справи не містять жодного належного доказу законності зупинки. З огляду на це суддя дійшов висновку, що всі наступні вимоги поліцейських водій не був зобов`язаний виконувати, а всі складені процесуальні документи не можуть бути належними та допустимими доказами вини особи, і закрив провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП. Водночас суддя не навів жодного пояснення того, чому підстава воєнного стану, яку він застосовував у справах № 522/3670/23 та № 522/18640/24, не поширюється на обставини цієї справи.
97. Велика Палата звертає увагу на те, що питання про правове значення відсутності підстав для зупинення транспортного засобу для законності протоколу за статтею 130 КУпАП є правовим і абстрактним, оскільки його вирішення не залежить від конкретних фактичних обставин кожної окремої справи. Суд може або послідовно доходити висновку про недійсність протоколу за таких умов, або про його дійсність, але не може чинити так в одних справах і протилежно в інших, не наводячи при цьому раціональних мотивів такого переходу.
98. Суддя ОСОБА_1. намагався обґрунтувати зазначені відмінності відмінностями в обставинах справ, зокрема, тим, що у справах № 522/3670/23 та № 522/18640/24 особи мали видимі ознаки сп`яніння та підтвердили вживання алкоголю. Велика Палата вважає такі пояснення непереконливими, оскільки фактичні відмінності у поведінці осіб, які притягувалися до відповідальності, могли б бути релевантними для вирішення питання про наявність у поліцейського підстав вважати, що особа перебуває у стані сп`яніння. Однак питання про те, чи є відсутність підстав для зупинення транспортного засобу самостійною правовою підставою для закриття провадження, є суто правовим і не залежить від цих фактичних відмінностей.
99. Суддя ОСОБА_1. застосовував пункт 7 частини першої статті 35 Закону № 580-VIII як підставу для законності протоколу у справах № 522/3670/23 та № 522/18640/24, однак не навів жодних мотивів того, чому аналогічне правило воєнного стану не застосовується до обставин справи № 522/199/23, хоча правопорушення у цій справі також мало місце після його введення.
100. Велика Палата також звертає увагу на те, що у справі № 522/18272/25 від 28 жовтня 2025 року суддя ОСОБА_1. знову застосував підхід, аналогічний застосованому в постанові від 07 червня 2023 року. Отже, судова практика судді не еволюціонувала від одного підходу до іншого в результаті переосмислення правових питань, а коливалася непослідовно, бо у подібних справах суддя доходив протилежних висновків без будь-якого раціонального обґрунтування такого переходу.
101. Подібна ситуативна непослідовність у застосуванні закону одним суддею в однотипних справах безпосередньо суперечить принципу правової визначеності. Особи, стосовно яких розглядаються справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 130 КУпАП, позбавлені можливості розумно передбачити, яке рішення буде ухвалене у їхній справі, адже результат залежить не від чітких, послідовних і передбачуваних критеріїв застосування закону, а від ситуативного вибору судді між двома протилежними підходами без мотивованого обґрунтування цього вибору.
102. Велика Палата погоджується з позицією ВРП та її Третьої ДП ВРП про те, що сама собою непослідовність у судовій практиці судді не є і не може бути підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за умови наведення суддею достатніх і раціональних мотивів таких змін, належної демонстрації суддею сумлінності і добросовісності у своїх діях.
103. Однак у цій справі суддя ОСОБА_1 таких мотивів не навів ані у постановах, ані в поясненнях, наданих під час дисциплінарного провадження. Зміна підходу між постановами не була підкріплена жодним аналізом нових правових позицій, посиланням на зміни у законодавстві чи в судовій практиці вищих судів, переосмисленням попередніх висновків. Це унеможливлює кваліфікацію такої непослідовності як добросовісної суддівської помилки чи закономірної еволюції правозастосування.
104. У зв`язку з наведеним Велика Палата також зважає на те, що в подібних правовідносинах Друга Дисциплінарна палата ВРП в пунктах 69-73 рішення від 11 грудня 2024 року № 3597/2дп/15-24, яке залишено в силі рішенням ВРП від 23 січня 2025 року № 113/0/15-25 і постановою Великої Палати від 15 травня 2025 року у справі № 990SCGC/6/25, зазначила, що для з`ясування системності дій судді, щодо яких подано дисциплінарну скаргу, може аналізуватися і враховуватися практика розгляду ним інших судових справ відповідної категорії.
(2.2.3) Щодо наявності істотних негативних наслідків
105. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII обов`язковою умовою притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за грубе порушення закону є настання істотних негативних наслідків, що перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з діями судді.
106. Велика Палата у постанові від 05 червня 2025 року у справі № 990SCGC/3/25 зазначила, що ненастання конкретної шкоди для сторін чи учасників справи внаслідок порушень заборон, яких суддя повинен дотримуватися відповідно до вимог статті 106 Закону № 1402-VIII, незалежно від суб`єктивних та об`єктивних чинників емоційного сприйняття наслідків порушень, допущених суддею, не означає, що суддя не вчинив дій (не вдавався до бездіяльності) (умисно або внаслідок недбалості), які через специфіку судового провадження в часі та просторі відбуваються раніше (ще до настання або загрози настання шкідливих наслідків) та які набувають рис (властивостей) дисциплінарного правопорушення лише тоді, коли суддя, власне, дією (бездіяльністю), певною послідовністю (черговістю) дій у межах судового провадження порушує заборони, передбачені цією нормою Закону, і вдається до діяння, достатнього для кваліфікації його як дисциплінарного правопорушення.
107. ВРП, покликаючись на правову позицію Великої Палати, викладену у постанові від 15 травня 2025 року у справі № 990SCGC/6/25, встановила такі істотні негативні наслідки допущеного суддею ОСОБА_1. грубого порушення закону:
- уникнення правопорушником відповідальності, яку він мав понести у зв`язку з доведенням учинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП;
- невиконання завдань КУпАП щодо виховання особи, яка вчинила таке правопорушення;
- несплату до державного бюджету штрафу на загальну суму 17 000 грн;
- поширення в суспільстві думки щодо недобросовісності суддів під час розгляду справ, передбачених статтею 130 КУпАП;
- підрив авторитету правосуддя та несприяння довірі громадян до суду.
108. Велика Палата погоджується із цими висновками ВРП. Адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких встановлена статтею 130 КУпАП, пов`язані з особливо високими ризиками для життя, здоров`я і майна як правопорушника, так і інших осіб, позаяк перебування водія у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння може істотно впливати на адекватність сприйняття ним обстановки на дорозі, вселяти відчуття самовпевненості та загалом сприяти більш зухвалій поведінці під час керування транспортним засобом. З огляду на це суспільство загалом обґрунтовано очікує від суддів, які розглядають справи цієї категорії, розгляду питань про притягнення правопорушників до відповідальності на таких засадах, які утверджуватимуть належні стандарти захисту їхнього життя, здоров`я і майна.
109. Велика Палата також нагадує, що постанова суду від 07 червня 2023 року у справі № 522/199/23 не могла бути оскаржена відповідним органом (його посадовою особою) в апеляційному порядку з огляду на вичерпний перелік осіб, які мають право на оскарження постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, визначений частиною другою статті 294 КУпАП.
110. Відповідно особа, стосовно якої ухвалено постанову про закриття провадження, уникнула відповідальності остаточно та безповоротно. Ця обставина підтверджує незворотний характер негативних наслідків допущеного суддею порушення. Водночас Велика Палата з покликанням на постанову від 16 листопада 2023 року у справі № 11-228сап21 наголошує, що вирішення питання щодо наявності або відсутності підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не може залежати від того, чи було оскаржене ухвалене ним рішення, а також від результатів перегляду такого рішення судами вищих інстанцій.
(2.3) Щодо аргументів заявника
111. Заявник стверджує, що ВРП перевищила свої повноваження, фактично здійснивши перевірку законності судового рішення у справі № 522/199/23. Велика Палата, з огляду на викладені вище висновки, вважає цей аргумент частково слушним у тій частині, де ВРП надавала надмірно деталізований аналіз судового рішення по суті. Водночас, як зазначено у цій постанові, такі зайві мотиви загалом не спричиняють незаконності оскаржуваного рішення ВРП, оскільки воно ґрунтується на самостійних і достатніх підставах: неналежній мотивації судового рішення та непослідовності судової практики судді, які в сукупності свідчать про грубе порушення закону, яке до того ж призвело до істотних негативних наслідків.
112. Заявник стверджує, що правова позиція, викладена ним у постанові від 07 червня 2023 року, застосовується у тисячах постанов судів у всій країні. Велика Палата нагадує, що відповідно до частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Широке застосування іншими судами певного підходу до тлумачення закону не звільняє конкретного суддю від обов`язку добросовісно і послідовно застосовувати обраний ним підхід у власній практиці, наводити достатні мотиви прийнятих рішень та дотримуватися принципу правової визначеності у своїй діяльності. Дисциплінарна відповідальність судді ґрунтується на оцінці індивідуалізованих дій і поведінки саме цього судді в конкретних справах, а не на порівнянні його підходу із підходами інших судів.
113. Заявник стверджує, що оскаржуване рішення містить внутрішні суперечності, оскільки ВРП у пункті 88 рішення визнала, що суд може або завжди доходити висновку про недійсність протоколу, або про його дійсність. Велика Палата зазначає, що цей фрагмент рішення ВРП не суперечить висновкам про наявність дисциплінарного проступку, а навпаки - підтверджує їх. ВРП констатувала саме те, що суддя не має права робити протилежні висновки з приводу одного й того самого правового питання ситуативно і безмотивно, тобто що він має вибрати один підхід і послідовно дотримуватися його. Це є не визнанням допустимості підходу заявника, а вимогою до будь-якого підходу (незалежно від його змісту) застосовувати правовий припис послідовно та передбачувано.
114. Заявник наполягає на тому, що відмінності у постановах у справах № 522/3670/23 та № 522/18640/24 зумовлені відмінностями в обставинах справ, зокрема наявністю у цих справах відеодоказів явних ознак сп`яніння. Велика Палата не вважає ці пояснення такими, що спростовують висновки ВРП, з огляду на мотиви, викладені у цій постанові. Питання про правове значення відсутності підстав для зупинення транспортного засобу є правовим і не залежить від фактичних відмінностей у поведінці осіб під час зупинки.
115. Заявник звертає увагу на те, що за залишення в силі рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності проголосувало сім, а проти - шість членів ВРП. Велика Палата зазначає, що такий результат голосування є відображенням дискусійного характеру окремих питань, порушених у цій справі. Водночас рішення, ухвалене необхідною більшістю голосів відповідно до встановленої законом процедури, є законним незалежно від результату голосування. Наявність незгодних членів ВРП саме собою не є підставою для скасування рішення за пунктом 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII.
116. Посилання заявника на постанову Великої Палати від 15 травня 2025 року у справі № 990SCGC/6/25 як на таку, що стосувалася принципово інших обставин, не спростовує висновків ВРП у цій справі. Згадана постанова містить правові позиції щодо стандарту оцінки вмотивованості судового рішення та підстав для дисциплінарної відповідальності судді, які є загальними та застосовними незалежно від конкретної категорії справ. Специфіка обставин справи № 990SCGC/6/25 не позбавляє ці позиції правового значення для цієї справи.
Висновки за результатами розгляду скарг
117. Відповідно до частини восьмої статті 266 КАС України Велика Палата за наслідками розгляду справи щодо оскарження рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може скасувати оскаржуване рішення ВРП або залишити його без змін. У разі скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно.
118. Велика Палата вважає, що скаргу ОСОБА_1 потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення ВРП - без змін.
Керуючись статтями 266, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 17 березня 2026 року № 424/0/15-26 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 14 січня 2026 року 
№ 33/3дп/15-26 про притягнення судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» залишити без задоволення.
Рішення Вищої ради правосуддя від 17 березня 2026 року № 424/0/15-26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач О. В. Кривенда
Судді:  О. О. Банасько С. О. Погрібний
О. В. Білоконь Н. С. Стефанів
О. Л. Булейко Т. Г. Стрелець
О. А. Губська О. В. Ступак
А. А. Ємець М. Ю. Тітов
М. В. Мазур І. В. Ткач
Н. М. Мартинюк В. Ю. Уркевич
К. М. Пільков