Справа № 168/372/26
Провадження № 2/168/305/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 року Старовижівський районний суд Волинської області в складі
головуючого судді - Хаврони О.Й.,
з участю: секретаря Островерхої Т.С.,
відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши в селищі Стара Вижівка в залі суду в відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У квітні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.01.2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №411747 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 2500 грн., який відповідач зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування ним. Право вимоги за цим договором перейшло спочатку до ТОВ «Сіроко Фінанс» (на підставі договору факторингу № 015-220221 від 22.02.2021), а потім - до ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» (на підставі договору факторингу № 20241021/2 від 21.10.2024). Заборгованість відповідача за договором позики становить 11088,47 грн., з них: 2500 грн. заборгованість за тілом кредиту, 6892,50 грн. - проценти за користування кредитом, 1695,97 грн. - інфляційні втрати. На підставі викладеного позивач, ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також стягнути на його користь судові витрати у справі, що складаються зі сплаченого судового збору в сумі 2662,40 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 7000 грн.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просить розгляд справи проводити за його відсутності, не заперечує щодо заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов визнав частково. Погоджується з необхідністю стягнення тіла кредиту і суми інфляційного збільшення. Просить зменшити розмір процентів за користування кредитом, оскільки він перебуває в скрутному майновому становищі – не працює, має інвалідність ІІІ групи, отримує соціальну допомогу і лікується, тому не спроможний сплатити таку суму процентів. З цих же підстав, також не погоджується з необхідністю стягнення витрат на правову допомогу.
Заслухавши відповідача, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що 06.01.2020 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту № 411747 (а.с. 8-11).
Відповідно до п.1.1 Договору товариство надає клієнту грошові кошти в розмірі 2500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.
Згідно з п.1.2 Договору позика видається строком на 30 днів. Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором.
Відповідно до п.1.3 Договору сторони погодили наступну процентну ставку за користування позикою:
п. 1.3.1 акційна процентна ставка становить 0,01 % від суми позики за кожен день користування позикою (3,65 процентів річних) у межах строку надання позики, зазначеного в п. 1.2 цього Договору;
п. 1.3.2 стандартна процента ставка складає 1,90 % від суми позики за кожний день користування позикою (693,50 процентів річних);
п. 1.3.3 у випадку прострочення клієнтом виконання зобов`язань за Договором чи неможливості виконання зобов`язань у повному обсязі, застосовується стандартна процентна ставка, відповідно до п. 3.4 та п. 3.5 цього Договору.
Відповідно до п. 1.7 Договору у випадку неможливості виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі у встановлений термін, клієнт має право ініціювати продовження строку користування позикою та зміну дати повернення позики у порядку, передбаченому в Правилах. Товариство залишає за собою право відмовити клієнту у продовженні строку користування позикою.
Згідно з п.3.4 Договору у разі порушення клієнтом строків виконання зобов`язань за Договором:
п. 3.4.1 з 1-го до 3-го дня прострочення виконання зобов`язань клієнта, нарахування процентів не здійснюється;
п. 3.4.2 у разі прострочення виконання зобов`язань за Договором більше ніж три календарних дні, клієнт зобов`язаний сплатити товариству проценти за користування позикою у розмірі стандартної процентної ставки від суми позики за кожен день користування позикою, починаючи з першого дня користування позикою у межах строку надання позики, зазначеного в п. 1.2 цього Договору;
п. 3.4.3 з 4-го дня прострочення заборгованості товариство визнає заборгованість за позикою проблемною, розпочинає роботу зі стягнення заборгованості та відновлює щоденне нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, таке нарахування здійснюється до дня повернення позики, але не більше, ніж до 90-го дня прострочення.
Договір підписаний від імені ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Згідно з Додатком № 1 до Договору сторони погодили графік платежів, який підписаний від імені відповідачки електронним підписом одноразовим ідентифікатором (а.с. 11 на звороті).
06.01.2020 року ТОВ «Лінеура Україна» надало (перерахувало) ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2500 грн., що підтверджується листом ТОВ «УПР» № 1-1609 від 16.09.2025 року (а.с. 32).
05.02.2020 року ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали додатковий договір 572303 до договору № 411747 про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту від 06.01.2020 року, відповідно до якого строк користування позикою за договором продовжується на строк, що дорівнює строку, встановленому п. 1.2. договору та встановлено нову дату повернення позики та сплати нарахованих процентів не пізніше 07.03.2020 року (п. 1.1., 1.2.). Крім цього, сторони погодили наступну процентну ставку за користування позикою - процентна ставка становить 1,60% процентів від суми позики за кожен день користування позикою (584,00 процентів річних) у межах строку повернення позики, зазначеного в пункті 1.2 цього договору (п. 1.3.) (а.с. 12).
08.03.2020 року ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали додатковий договір 795989 до договору № 411747 про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту від 06.01.2020 року, відповідно до якого строк користування позикою за договором продовжується на строк, що дорівнює строку, встановленому п. 1.2. договору та встановлено нову дату повернення позики та сплати нарахованих процентів не пізніше 08.04.2020 року (п. 1.1., 1.2..) Крім цього, сторони погодили наступну процентну ставку за користування позикою - процентна ставка становить 1,60% процентів від суми позики за кожен день користування позикою (584,00 процентів річних) у межах строку повернення позики, зазначеного в пункті 1.2 цього договору (п. 1.3.) (а.с. 13).
22.02.2021 року ТОВ «Лінеура Україна» (клієнт) та ТОВ «Сіроко Фінанс» (фактор) уклали договір факторингу № 015-220221, на підставі якого до фактора перейшло право вимоги за договором № 411747 про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту від 06.01.2020 року (а.с. 14-20, 27-28).
21.10.2024 року ТОВ «Сіроко Фінанс» (клієнт) та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» (фактор) уклали договір факторингу № 20241021/2, на підставі якого до фактора перейшло право вимоги за договором № 411747 про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту від 06.01.2020 року (а.с. 21-26, 31).
Згідно з детальним розрахунком заборгованості ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»» від 24.04.2026 року за Договором сума виданого кредиту 2500 грн., сума здійснених платежів 1207,50 грн., дата останнього платежу 08.03.2020 року. Станом на 24.04.2026 року у ОСОБА_1 рахується заборгованість в розмірі 11088,47 грн., яка складається з: 2500 грн. заборгованість за тілом кредиту, 6892,50 грн. заборгованість за процентами, 1695,97 грн. інфляційне збільшення.
Період нарахування інфляційних витрат: дата виникнення заборгованості 08.04.2020 року, кінцева дата нарахування інфляційних витрат 23.02.2022 року. Період прострочення грошового зобов`язання 687 днів (а.с. 33).
Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором від 06.01.2020 року № 411747, виконаним первісним кредитором ТзОВ «Лінеура Україна» станом на 21.02.2021 року заборгованість нарахована у розмірі 5475 грн, з яких: за тілом кредиту 2500 грн, за процентами 2617,50 грн., штрафні санкції 357,50 грн. Сплачено заборгованості: за тілом кредиту 0,0 грн, за процентами 1207,50 грн., штрафні санкції 0 грн. Залишається до сплати: за тілом кредиту 2500 грн, за процентами 2617,50 грн, штрафні санкції 357,50 грн (а.с. 34-35).
Указаний розрахунок відображає нарахування зобов`язань за Договором до 13.05.2020 року.
Позивач надіслав відповідачу повідомлення про відступлення прав вимоги за Договором (а.с. 36) та досудову вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань за Договором, відповідно до якої станом на 13.03.2025 року сума боргу перед новим кредитором становить 9392,50 грн (а.с. 36 на звороті).
Дані щодо виконання боржником вказаної вимоги відсутні.
Згідно з ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з приписами ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до положень ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
У ч. 1 ст.509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з п. 6 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
За приписами ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч.8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.
Ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно з ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
За правилами ч.1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст. 639 ЦК України).
Абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року № 127/33824/19.
Договір підписаний ОСОБА_1 електронним підписом, що свідчить про укладання між ТзОВ «Лінеура Україна» і відповідачем правочину. 
Крім того, відповідач визнає факт укладення Договору та Додаткових угод, визнає факт отримання тіла кредиту у розмірі 2500 грн., та факт несплати кредиту та процентів за користування ним, посилаючись на не спроможність сплатити таку суму процентів за користування кредитом. Водночас розрахунку суми заборгованості за процентами не оспорив та не спростував. Відтак суд бере до уваги розрахунок заборгованості, наданий позивачем. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Ст. 514 ЦК України установлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Таким чином, право вимоги за Договором від ТзОВ «Лінеура Україна» перейшло до ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»» на підставі договорів факторингу 22.02.2021 року № 015-220221 та 21.10.2024 № 20241021/2.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 2500 грн.
Звертаючись із вимогою про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 6 892,50 грн, представник позивача не навів у позовній заяві обґрунтування їх розміру, зокрема не зазначив процентної ставки, порядку та періоду нарахування. Долучені до позовної заяви розрахунки також не містять відомостей, які б давали можливість перевірити правильність визначення заявленої до стягнення суми. Так, в одному з розрахунків (а.с. 33) лише зазначено суму заборгованості за процентами у розмірі 6892,50 грн без розкриття механізму її обчислення, тоді як інший розрахунок (а.с. 34–35) містить інформацію лише про заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 2617,50 грн. станом на 13.05.2020 року.
Дослідивши розрахунок первісного кредитора ТзОВ «Лінеура Україна», проаналізувавши зміст Договору та Додаткових договорів, суд дійшов такого висновку.
Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно з ч.1 та 2 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Так, у Договорі містяться конкретні умови використання коштів, зокрема відсоткові ставки, з якими відповідач ОСОБА_1 ознайомився і які прийняв шляхом підписання відповідного Договору.
Отже, судом встановлено, що відповідач був ознайомлений з указаними у вищевказаному Договорі та Додаткових договорах умовами користування кредитними коштами і на них погодився, частково їх виконував шляхом погашення заборгованості.
Так, 06.01.2020 року видано кредит у сумі 2500 грн.
Протягом перших 30 днів (з 06.01.2020 року по 04.02.2020 року) нараховувались проценти за користування кредитом у розмірі по 0,25 грн на день, тобто 0,01 % на день від суми кредиту відповідно до п.1.2 Договору та їх розмір становив 7,50 грн (2500 * 0,01 % *30).
Як убачається з розрахунку, відповідач 05.02.2020 року сплатив повністю нараховані проценти у розмірі 7,50 грн. У зв`язку з цим 05.02.2020 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено Додатковий договір.
Таким чином, і це вбачається із розрахунку, з 06.02.2020 року до 06.03.2020 року (протягом 30-ти днів) проценти нараховувались у розмірі по 40 грн на день, тобто 1,6 % на день від суми кредиту відповідно до п. 1.3 Додаткового договору та їх розмір становить 1200 грн (2500* 1,6 % *30).
Як убачається з розрахунку, відповідач 08.03.2020 року сплатив повністю нараховані проценти у розмірі 1200 грн. У зв`язку з цим 08.03.2020 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено Додатковий договір.
Таким чином, і це вбачається із розрахунку, з 09.03.2020 року до 07.04.2020 року (протягом 30-ти днів) проценти нараховувались у розмірі по 40 грн на день, тобто 1,6 % на день від суми кредиту відповідно до п. 1.3 Додаткового договору та їх розмір становить 1200 грн (2500* 1,6 % *30).
Надалі, оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язань за Договором більше ніж три календарних дні, у кредитодавця на підставі п. 3.4.2 Договору виникло право нараховувати процент за користування позикою у розмірі стандартної процентної ставки від суми позики за кожен день користування позикою, починаючи з першого дня користування позикою у межах строку надання позики, зазначеного в п. 1.2 цього Договору тобто 1,9 % від тіла кредиту на день, що становить по 47,50 грн на день, на протязі 30 днів (2500 * 1,9 % = 47,50 грн., перший строк кредитування: 30 днів * 47,50 = 1425 грн., мінус сплачені 7,50 грн: 1425-7,50=1417,50 грн.). Тобто кредитодавець здійснив перерахунок першого 30-денного періоду за стандартною ставкою після виникнення прострочення понад 3 дні.
Надалі, оскільки відповідач не сплатив нараховані проценти та не повернув кредит, у кредитодавця на підставі п. 3.4.3 Договору виникло право визнати заборгованість за Договором проблемною (простроченою) і нараховувати щоденно проценти за стандартною ставкою 1,9 % від тіла кредиту на день, тобто по 47,50 грн. на день, але не більше, ніж до 90-го дня прострочення.
Отже, з 12.04.2020 року по 10.07.2020 року, тобто 90 днів, проценти за користування кредитними коштами у сумі 2500 грн. підлягають нарахуванню за ставкою 1,9 % за день і, відповідно, їх розмір становить 4275 грн (2500 * 1,9 % * 90).
Отже, загальна заборгованість за процентами, яку має право вимагати від позичальника кредитодавець згідно з узгодженими умовами Договору та Додатковими договорами дійсно становить 6892,50 грн (1200+1417,50+4275).
Підсумовуючи викладене, судом встановлено, що станом на 10.07.2020 року у відповідача сформовано загальну заборгованість за Договором у розмірі 9889,0 грн, з яких: 2500 грн. заборгованість за тілом кредиту, 6789,0 грн. заборгованість за процентами за період з 06.01.2020 року до 10.07.2020 року.
З огляду на викладене, судом встановлено, що сформована і заявлена у позові до стягнення заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2500 грн. та заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 6892,50 грн. відповідає погодженим сторонами умовам Договору та Додаткових договорів та підлягають задоволенню.
Щодо доводів відповідача про зменшення розміру процентів за користування кредитом у зв`язку з скрутним майновим станом відповідача суд враховує таке.
Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Суд звертає увагу на те, що заявлені до стягнення кошти у розмірі 6892,50 грн не є неустойкою (відповідальністю за порушення грошового зобов`язання), а є процентами за користування кредитом, нарахування яких обумовлено умовами Договору, на які відповідач погодився.
Тому, нарахована сума заборгованості за процентами не може бути зменшена на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційного збільшення на суму 1695,97 грн., суд виходить з такого.
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з розрахунком нарахування інфляційних витрат позивач нараховує такі витрати з квітня 2020 року до лютого 2022 року на всю суму заборгованості за Договором у розмірі 9392,50 грн.
Водночас, як установлено судом, вказана сума заборгованості за Договором сформована станом на 10.07.2020 року. Таким чином, обґрунтованим є нарахування інфляційних втрат на всю суму заборгованості у розмірі 9392,50 грн. за період з 10.07.2020 року до 23.02.2022 року і їх розмір становить 1692,97 грн.
Підсумовуючи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову у цій частині і стягнення з відповідачки на користь позивача інфляційних витрат у розмірі 1394,67 грн.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10787,17 грн, з яких: 2500 грн - заборгованість за тілом кредиту, 6892,50 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1394,67 грн - інфляційні втрати.
Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн, суд зазначає наступне.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).
Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124 св 20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
З наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу позивач обґрунтовує копією договору про надання правової допомоги від 22.04.2026 року № 211100117, укладеним між ТзОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» та адвокатом Бачинським О. М., копією розрахунку суми судових витрат, копією акта приймання-передачі наданих послуг від 22.04.2026 року згідно з Договором надання правової допомоги від 22.04.2026 року № 211100117, відповідно до якого перелік виконаних робіт (наданих юридичних послуг) становить: підготовка позову, збирання доказів, підготовка процесуальних заяв для справи, усні консультації з питань застосування чинного законодавства, що становить 7000 грн.; платіжною інструкцією від 28.04.2026 року № 2904 про оплату за надані послуги за договором про надання правничої допомоги від 22.04.2026 року № 211100117; копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 38-42).
Відповідно до ч. 4-6 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладено в пунктах 33-34, 37 додаткової постанови від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Вирішуючи питання про стягнення витрат позивача на правничу допомогу, суд ураховує складність справи, яка є типовою. Відсутні будь-які дані збирання доказів, підготовки процесуальних заяв для справи станом на 22.04.2026 року. Також, суд ураховує неспівмірність між ціною позову (11088,47 грн) та заявленою до стягнення сумою витрат на правничу допомогу (7000,0 грн).
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи складність справи, об`єктивно наданий адвокатом обсяг послуг, затрачений ним час на надання таких послуг, критерій реальності таких витрат та пропорційність складності справи вартості послуг адвоката, не співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із ціною позову, на переконання суду, заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн є необґрунтованою і не співмірною, а тому підлягає зменшенню до 3000 грн. Така сума, на думку суду, буде відповідати принципу справедливості, співмірності і є доведеною стороною позивача.
Отже, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2918,40 грн.
Таким чином, вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягають задоволено частково.
Відповідно до статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, оскільки позивач подав до суду позовну заяву в електронній формі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у розмірі 2590 грн (а.с. 42).
Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 131, 137, 141, 247, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 526, 514, 530, 610, 625, 629, 634, 1048, 1054, 1056-1, 1077 ЦК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» заборгованість за кредитним договором № 411747 від 06.01.2020 року в розмірі 10787 (десять тисяч сімсот вісімдесят сім) грн. 17 коп. 
У решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2918 (дві тисячі дев`ятсот вісімнадцять) грн. 40 коп. та судовий збір у розмірі 2590 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто) грн.
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф», адреса місця знаходження: вул. С.Бандери, 87, офіс, 54, м. Львів, код ЄДРПОУ 42655697.
Представник позивача: Бачинський Остап Михайлович, адреса: вул. В.Великого, 59А/65, м.Львів, РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повне рішення суду складене 09.07.2026 року.

Суддя	  	О.  Й.  Хаврона