ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 2-а-256/08
адміністративне провадження № К/990/48168/24, № К/990/49167/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги:
(1) Одеської обласної прокуратури на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року (суддя Загороднюк В.І.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року (колегія у складі суддів Яковлєва О.В., Вербицької Н.В. Єщенка О.В.);
(2) Офісу Генерального прокурора на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року (колегія у складі суддів Яковлєва О.В., Вербицької Н.В. Єщенка О.В.)
у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області (правонаступник - Одеська обласна прокуратура), Генеральної прокуратури України (правонаступник - Офіс Генерального прокурора) про проходження публічної служби,
УСТАНОВИВ:
Історія справи
(1) Позовні вимоги та їх обґрунтування
У квітні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила: скасувати наказ № 131 від 03 квітня 2007 року за підписом прокурора області Галкіна О.Б. про притягнення до дисциплінарної відповідальності шляхом звільнення із займаної посади та з органів прокуратури; поновити на посаді старшого прокурора відділу забезпечення участі в судах управління представництва в суді та захисту інтересів громадян та держави при виконанні судових рішень прокуратури області з моменту звільнення; стягнути з прокуратури Одеської області заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути з прокуратури Одеської області та Генеральної прокуратури України моральну шкоду в розмірі 500000 грн солідарно; постановити окрему ухвалу.
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що працювала в Прокуратурі Одеської області на посаді старшого прокурора з вересня 2002 року. Відповідно до атестації, проведеної 12 липня 2006 року, позивачка визнана такою, що відповідає займаній посаді. Після призначення 17 квітня 2006 року ОСОБА_2 начальником відділу, у якому працювала позивачка, вона відчула упереджене ставлення до себе та їй достовірно стало відомо про те, що її буде звільнено із займаної посади будь-якою ціною. Позивачка оскаржила розпорядження про проведення перевірки достовірності її листків непрацездатності та наказ про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Відчуваючи, що заходів для захисту її прав недостатньо, вона звернулася до Генерального прокурора України з відкритим листом. Оскаржуваним наказом позивачку було звільнено із займаної посади з органів прокуратури з посиланням на Дисциплінарний статут прокуратури України. На думку ОСОБА_1 , вказаними діями Прокуратура Одеської області порушила вимоги Конституції України та законів України, якими гарантується право на свободу думки і слова, а також вільне висловлення своїх поглядів і переконань.
(2) Провадження у національних судах
(2.1) Приморський районний суд м. Одеси постановою від 29 травня 2008 року з урахуванням виправлень, внесених ухвалою цього ж суду від 22 липня 2008 року, позов задовольнив частково: скасував наказ прокурора Одеської області від 03 квітня 2007 року №131; поновив ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу забезпечення участі в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в судах Прокуратури Одеської області з 03 квітня 2007 року; стягнув з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 28 733,81 грн; стягнув з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Суд першої інстанції, пославшись на статтю 34 Конституції України, статтю 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а саме рішення Суду у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) від 08 липня 1986 року, дійшов висновку, що відкриті листи ОСОБА_1 були критичними зауваженнями стосовно керівництва Прокуратури Одеської області та загальною оцінкою його дій без зазначення конкретних фактів. Така критика не могла становити дисциплінарне правопорушення у вигляді проступку, який порочить працівника прокуратури. Стосовно участі позивачки у цивільній справі суд зазначив, що вона уже притягалася до відповідальності за ці дії. Посилаючись на Кодекс законів про працю України, суд також указав на неврахування під час звільнення ОСОБА_1 того, що вона була одинокою матір`ю з двома неповнолітніми дітьми.
(2.2) Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 25 лютого 2009 року постанову суду першої інстанції скасував та прийняв нову, якою в задоволенні позову відмовив.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що з огляду на норми законів України «Про державну службу» та «Про прокуратуру» прокурори можуть вчиняти лише ті дії, що передбачені чинним законодавством. Обмеження, які поширювались на прокурорів, повинні були забезпечити законність їхніх дій. Суд також проаналізував поняття «проступок, який ганьбить честь і гідність, порочить працівників прокуратури». У зв`язку із цим апеляційний суд, посилаючись на відкриті листи, опубліковані ОСОБА_1 в мережі «Інтернет» 15 та 21 березня 2007 року, дійшов висновку, що прокурором Одеської області правильно встановлено, що позивачка безпідставно поширила голослівні, некоректні та образливі висловлювання стосовно працівників органів прокуратури, допустила до розповсюдження конфіденційну та службову інформацію, яка стосується виключно органів прокуратури. На підставі зазначених міркувань і посилаючись на статті 2, 8, 9 та 10 Дисциплінарного статуту прокуратури України суд дійшов висновку, що позивачка вчинила проступок, який порочить працівника прокуратури, а тому її звільнення було законним.
(2.3) Вищий адміністративний суд України ухвалою від 27 квітня 2010 року постанову суду апеляційної інстанції залишив без змін, а ухвалою від 31 грудня 2010 року відмовив ОСОБА_1 у допуску до перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 27 квітня 2010 року в цій справі.
Суд касаційної інстанції, погодившись з висновками суду апеляційної інстанції, зазначив, що посилання суду першої інстанції на статтю 10 Конвенції як на одну з підстав для скасування наказу про звільнення не є неприйнятним, оскільки правовий статус позивачки як державного службовця визначений Законом України «Про прокуратуру» та Дисциплінарним статутом прокуратури України.
(3) Розгляд Європейським судом з прав людини скарги ОСОБА_1 проти України (заява №41752/09)
26 липня 2009 року ОСОБА_1 подала до ЄСПЛ скаргу проти України, в якій скаржилася за статтею 10 Конвенції на те, що її звільнили з посади у місцевій прокуратурі, оскільки вона опублікувала в мережі Інтернет відкритий лист до Генерального прокурора України з критикою органів прокуратури.
08 жовтня 2020 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «ОСОБА_1 проти України», заява №41752/09, яке набуло статусу остаточного 08 січня 2021 року. Цим рішенням Суд постановив, що було порушено статтю 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), та зобов`язав державу-відповідача сплатити заявниці як відшкодування моральної шкоди 4 500 євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватись, а також як компенсацію судових та інших витрат 261,63 євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватись заявниці, а також відхилив інші вимоги заявниці щодо справедливої сатисфакції.
У пунктах 58, 59 рішення у справі «ОСОБА_1 проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що заявницю звільнили у зв`язку з її відкритим листом від 15 березня 2007 року, у якому вона публічно розкритикувала елементи стверджуваної корупції у поведінці місцевих прокурорів. Зокрема, вона послалася на стверджувано звичні випадки тиску на прокурорів, щоб змусити їх або діяти незаконно в обмін на отримання винагороди, або звільнитися, якщо вони не погоджувалися, і наголошувала, що до проблеми слід було поставитися серйозно, якщо прокуратура прагнула користуватися довірою громадськості. Ці твердження розглядалися керівництвом заявниці та національними судами як «голослівні, некоректні та образливі висловлювання стосовно працівників органів прокуратури та прокуратури як державного органу» і як «розповсюдження конфіденційної та службової інформації, яка стосується виключно органів прокуратури». Уряд також стверджував, що версія заявниці про неправомірні дії її нового керівництва не підтверджувалася жодними доказами, навпаки, за результатами перевірок, проведених працівниками міліції після публікації листів заявниці, не було встановлено жодних доказів стверджуваної неправомірної поведінки, а тому кримінальна справа не порушувалася.
Суд вважав суперечливим підхід національних органів влади, відповідно до якого твердження заявниці описувалися як «голослівні, некоректні та образливі», а також як «конфіденційна та службова інформація», зазначивши, що ані національні суди, ані Уряд у своїх зауваженнях не розглянули цю можливу невідповідність. Фактично вона була перенесена з наказу про звільнення до судових рішень майже без змін.
У пункті 60 рішення ЄСПЛ зазначив, що національні суди не здійснили жодного аналізу змісту та достовірності тверджень, наведених у листі заявниці. Під час оцінки звільнення заявниці національні суди взагалі не посилалися на результати проведених міліцією перевірок, на які посилався Уряд. Вони обмежили свій аналіз простим твердженням, що заявниця поширила голослівні, некоректні та образливі висловлювання і розповсюдила конфіденційну та службову інформацію про органи прокуратури без наведення жодних пояснень.
У зв`язку із цим Суд повторно вказав на обов`язок державних службовців бути лояльними та стриманими щодо свого роботодавця, який вимагає, щоб розповсюдження навіть точної інформації здійснювалося помірковано та доцільно. Однак інтерес, який громадськість може мати в отриманні конкретної інформації, здатен переважити цей обов`язок бути лояльними. Як убачається, у своєму відкритому листі заявниця порушила дуже чутливе та важливе питання, що становило суспільний інтерес. Однак національні суди детально не розглянули (якщо взагалі розглянули) зв`язок між обов`язком заявниці бути лояльною і суспільним інтересом бути проінформованим про протиправні дії та корупцію в системі органів прокуратури. Апеляційний суд Одеської області, вочевидь, вважав, що державним службовцям у принципі не дозволялося висловлювати будь-які твердження, крім тих, які були прямо передбачені законом (пункт 61 рішення у справі «ОСОБА_1 проти України»).
У пункті 62 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що національні суди не проаналізували доводи заявниці щодо її неодноразових спроб довести свою стурбованість до відома вищого керівництва та перевірити наявність у заявниці альтернативних засобів для повідомлення про протиправні дії, свідком яких вона стверджувано стала, і як це все було пов`язано з її мотивами. Хоча Уряд у своїх зауваженнях посилався на спеціальний наказ як на документ, що визначав порядок дій у випадку, коли прокурор мав намір оприлюднити якусь інформацію, Суд убачав, що цей наказ не має стосунку до цієї справи, оскільки заявниця не оприлюднила жодної службової інформації та у будь-якому випадку вперше на наказ у своїх зауваженнях послався Уряд, тоді як національні органи державної влади, у тому числі суди, на нього ніколи не посилалися для обґрунтування звільнення заявниці.
Стосовно питання шкоди, заподіяної органам державної влади внаслідок дій заявниці, ЄСПЛ зауважив, що тоді як Уряд навів загальний аргумент, що її відкритий лист не лише заподіяв шкоду репутації прокурора Одеської області, але також ймовірно серйозно вплинув на роботу та репутацію органів прокуратури загалом, національні суди ніколи не розглядали це питання (пункт 63 рішення у справі «ОСОБА_1 проти України»).
Насамкінець Суд зазначив, що стягнення у вигляді звільнення було найсуворішим із застосовних і могло бути посилене лише позбавленням класного чину. Це вбачалося суворим заходом, і, вочевидь, втрата професії, якій заявниця присвятила сім років, повинна була призвести до значних переживань. Проте на жодній стадії провадження національні органи влади не здійснили аналізу можливості застосування менш суворого стягнення, по суті припустивши, що дії заявниці, які були «проступком, що порочить працівника прокуратури», виправдовували автоматичне звільнення.
За позицією Суду, під час ухвалення рішення про застосування до заявниці такого суворого стягнення як звільнення, національні суди мали взяти до уваги та здійснити всеохоплюючий аналіз таких ключових елементів справи, як характер і достовірність тверджень заявниці, її мотиви для оприлюднення оскаржуваної публікації та можливість ефективно висловлювати свою думку перед своїм безпосереднім керівництвом, а також визначити будь-яку шкоду, заподіяну прокуратурі внаслідок публікації. Це має важливе значення для встановлення, чи було у справі заявниці забезпечено справедливий баланс. Однак, як вбачається з аналізу Суду в попередніх пунктах, національні суди не розглянули більшість з цих питань, навіть хоча б якесь із них (пункти 64, 65 рішення у справі «ОСОБА_1 проти України»).
За викладених обставин ЄСПЛ дійшов висновку про те, що національні органи влади не навели «відповідних і достатніх» доводів для обґрунтування звільнення заявниці. Оскільки оскаржуване втручання у право заявниці на свободу вираження поглядів не супроводжувалося належними процесуальними гарантіями, воно не було пропорційне переслідуваній законній меті.
Отже, за висновком ЄСПЛ, було порушено статтю 10 Конвенції (пункти 66, 67 рішення у справі «ОСОБА_1 проти України»).
(4) Провадження за виключними обставинами
04 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із заявою про перегляд постанови Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року, постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2009 року та ухвал Вищого адміністративного суду України від 27 квітня та 31 грудня 2010 року з підстави, передбаченої пунктом 3 частини п`ятої статті 361 КАС України, а саме у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 07 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд судових рішень задовольнила частково, скасувала постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2009 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 27 квітня 2010 року, а справу передала на новий розгляд до П`ятого апеляційного адміністративного суду як суду апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, послався на практику Суду за статтею 10 Конвенції, та встановив, що відкриті листи заявниці були критичними зауваженнями стосовно керівництва Прокуратури Одеської області та загальною оцінкою його дій без зазначення конкретних фактів, а відтак установив, що така критика не могла становити дисциплінарне правопорушення у вигляді проступку, який порочить працівника прокуратури, Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для скасування постанови Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року.
Оскільки в цій справі ЄСПЛ констатував такі порушення Конвенції, що ставлять під серйозний сумнів результат оскаржуваного провадження на національному рівні, то вказані порушення можливо усунути шляхом скасування рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій. При цьому ухвала Вищого адміністративного суду України від 31 грудня 2010 року, якою було відмовлено ОСОБА_1 у допуску справи до перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 27 квітня 2010 року в цій справі, не є судовим рішенням, ухваленим по суті заявлених позовних вимог.
Водночас Велика Палата Верховного Суду зазначила, що враховуючи відсутність у неї повноважень встановлювати обставини справи, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для постановлення рішення відповідно до вимог адміністративного процесуального законодавства.
(5) Новий судовий розгляд справи національними судами
(5.1) П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 06 серпня 2021 року прийняв до провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Прокуратури Одеської області (правонаступник - Одеська обласна прокуратура), Генеральної прокуратури України (правонаступник - Офіс Генерального прокурора) на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року та апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області (правонаступник - Одеська обласна прокуратура), Генеральної прокуратури України (правонаступник - Офіс Генерального прокурора) на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2008 року у справі №2-а-256/08.
Ухвалою від 30 вересня 2021 року П`ятий апеляційний адміністративний суд прийняв відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року у справі №2-а-256/08 та закрив апеляційне провадження за її апеляційною скаргою на вказане судове рішення в цій справі.
Постановою від 30 вересня 2021 року П`ятий апеляційний адміністративний суд залишив без задоволення апеляційні скарги Прокуратури Одеської області (правонаступник - Одеська обласна прокуратура), Генеральної прокуратури України (правонаступник - Офіс Генерального прокурора) на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року та ухвалу цього ж суду від 22 липня 2008 року, а зазначені судові рішення залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції, урахувавши висновки ЄСПЛ у справі «ОСОБА_1 проти України», констатував незаконність оспорюваного наказу з тих підстав, що в ньому не визначено, які саме допустила позивачка порушення нормативно-правових актів, що регулюють діяльність прокурорів; не визначив суть та характер дисциплінарного проступку; не провів окремої службової перевірки за фактами вчинення дисциплінарних проступків, що стали підставою для звільнення позивачки; не визначив ступінь вини позивачки, тяжкість проступку; не визначив, у чому полягає нанесена шкода та не обґрунтував необхідність застосування такого суворого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення тощо. Апеляційний суд відхилив доводи відповідачів щодо неправильного застосування судової практики ЄСПЛ та відсутності порушень статті 10 Конвенції як такі, що спростовуються рішенням ЄСПЛ у справі «ОСОБА_1 проти України» (заява № 41752/09), яке набуло статусу остаточного 08 січня 2021 року. У підсумку суд апеляційної інстанції погодився з висновком Приморського районного суду м. Одеси у постанові від 29 травня 2008 року, з урахуванням змін, внесених ухвалою від 22 липня 2008 року, про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного наказу як протиправного та поновлення позивачки на посаді, з якої її було звільнено, з виплатою на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Апеляційний суд також не вбачав підстав для зміни чи скасування постанови суду першої інстанції в частині стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 2000 грн.
Вирішуючи питання про розмір належного до стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції обчислив його відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100) та наданої відповідачем довідки про середньомісячну заробітку плату позивача, водночас відповідачі в апеляційних скаргах здійсненого судом розрахунку не оскаржили, а позивачка - відмовилася від апеляційної скарги і цю відмову було прийнято судом.
Оцінюючи подане позивачкою клопотання з розрахунком грошової суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, що, на її думку, підлягала виплаті при задоволенні її позовних вимог, та становила 8 352 000 грн, суд апеляційної інстанції зазначив, що на стадії нового апеляційного розгляду справи не може прийняти його [розрахунок] до розгляду, оскільки фактично це є збільшенням позовних вимог, що суперечить положенням частини першої статті 47, а також частині п`ятій статті 308 КАС України. Разом із цим, апеляційний суд зазначив, що позивачка не позбавлена права на звернення до суду з новим позовом в порядку та строки, встановлені КАС України.
05 жовтня 2021 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення з відповідачів відшкодування вимушеного прогулу відповідно до наданого нею розрахунку, зробленого відповідно до вимог чинного Закону України «Про прокуратуру» на день розгляду справи та прийняття судового рішення, та який отримано судом 27 вересня 2021 року. Потребу в ухваленні додаткового судового рішення позивачка мотивувала тим, що суд апеляційної інстанції за наслідками нового розгляду справи мав вирішити питання про відновлення матеріального становища позивачки, а саме права на отримання відшкодування за весь час вимушеного прогулу.
Ухвалою від 04 листопада 2021 року П`ятий апеляційний адміністративний суд відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення в цій справі.
Суд мотивував свої висновки тим, що заявлене позивачкою 27 вересня 2021 року клопотання про приєднання до матеріалів справи наданого нею розрахунку, було розглянуто, згаданий розрахунок було долучено до матеріалів справи та йому було надано оцінку при ухваленні судового рішення. Щодо клопотання та розрахунку, які позивачка подала в судовому засіданні 30 вересня 2021 року, суд апеляційної інстанції вказав, що оглянув їх разом з оригіналами листів та повернув їх позивачці, оскільки вони повністю ідентичні раніше поданому клопотанню та долученому до матеріалів справи розрахунку.
(5.2) ОСОБА_1 оскаржила до Верховного Суду зазначені постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року й ухвалу цього ж суду від 04 листопада 2021 року.
Одеська обласна прокуратура зі свого боку подала касаційні скарги на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2008 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року.
Розглянувши ці касаційні скарги, Верховний Суд 04 червня 2024 року ухвалив постанову, якою:
- задовольнив клопотання ОСОБА_1 та закрив касаційне провадження №К/990/11143/22 за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2008 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року у справі №2-а-256/08;
- частково задовольнив касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасував постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року в частині залишення без змін постанови Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 , та ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року, а справу №2-а-256/08 в цій частині направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції - П`ятого апеляційного адміністративного суду.
В іншій частині Верховний Суд залишив постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року в справі №2-а-256/08 без змін.
Закриваючи касаційне провадження за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури, Верховний Суд вказав на наявність для цього правових підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 339 КАС України, а саме, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України Суд установив, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Скасовуючи постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року в частині залишення без змін постанови Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 , а також ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року та передаючи справу №2-а-256/08 в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керувався таким.
Спершу Суд визначив, що з урахуванням установлених у справі обставин, час вимушеного прогулу позивачки, що фактично відбувся не з її вини, становить період з 04 квітня 2007 року до 30 вересня 2021 року.
Надалі, спираючись на норми статей 9, 308 КАС України та обставини фактичного вимушеного прогулу протягом 2007-2021 років, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що конкретно у цій справі потрібно здійснити обчислення та стягнути середній заробіток за весь час фактичного вимушеного прогулу позивачки до дати ухвалення П`ятим апеляційним адміністративним судом постанови від 30 вересня 2021 року. Із цих міркувань Суд визнав помилковими висновки апеляційного адміністративного суду про неможливість зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який фактично становить період часу із 04 квітня 2007 року до 30 вересня 2021 року.
На підставі аналізу норм Порядку №100 Верховний Суд указав, що розмір середньоденної заробітної плати у цій справі повинен був обчислюватися шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох останніх місяців (які передували звільненню позивача) робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих (календарних) днів, а сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу - шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів за весь період вимушеного прогулу.
Суд також зауважив, що після незаконного звільнення позивачки, протягом 2007-2021 років розмір заробітної плати (посадових окладів) прокурорів змінювався в сторону підвищення на підставі як підзаконних нормативно-правових актів, так і положень Закону України «Про прокуратуру», що свідчить про необхідність множення середньоденної заробітної плати на коефіцієнт підвищення у періоди, коли мало місце відповідне підвищення, виходячи із пункту 10 Порядку №100.
У цьому контексті колегія суддів звернула увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02 травня 2024 року в справі №808/2285/15, згідно з якими для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за періоди, у яких відбулося збільшення посадових окладів, необхідно: 1) установити середньоденний заробіток відповідно до положень Порядку №100; 2) установити розмір посадових окладів за періоди, коли мало місце їх підвищення; 3) установити кількість днів вимушеного прогулу за відповідний період; 4) визначити коефіцієнт підвищення, який обчислюється шляхом ділення посадового окладу, установленого після підвищення, на попередній оклад до підвищення, в кожному періоді, коли мало місце таке підвищення.
З огляду на відсутність у матеріалах справи, зокрема, й у наданому позивачкою розрахунку, всіх потрібних для правильного обчислення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу ОСОБА_1 відомостей, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та направлення в цій частині справи на новий апеляційний розгляд.
Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції
За результатами нового розгляду справи П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 14 листопада 2024 року залишив без задоволення апеляційні скарги прокуратури Одеської області (правонаступник - Одеська обласна прокуратура) і Генеральної прокуратури України (правонаступник - Офіс Генерального прокурора) в частині вимог про скасування постанови Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року, в частині висновку про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та змінив постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року в частині обрахованої судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, шляхом викладення четвертого абзацу резолютивної частини постанови у такій редакції:
«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 03528552; адреса: м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, 65026) на користь ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, що тривав з 04 квітня 2007 року по 30 вересня 2021 року, загальним розміром 996 525 (дев`ятсот дев`яносто шість тисяч п`ятсот двадцять п`ять) гривень 12 (дванадцять) копійок, з відрахуванням належних до сплати податків та зборів.».
Суд апеляційної інстанції, на виконання висновків Верховного Суду щодо обрахунку розміру середнього заробітку позивачки за час вимушеного прогулу, який тривав з 04 квітня 2007 року до 21 вересня 2021 року, керуючись Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), установив, що середньоденний розмір заробітної плати позивачки на момент звільнення склав 107,34 грн, кількість днів вимушеного прогулу (без з урахування періоду тимчасового поновлення позивачки на раніше займаній посаді, який тривав 116 робочих днів) склала 3514 робочих днів. На підставі цих відомостей, а також урахувавши розмір посадового окладу за посадою позивачки на момент її звільнення, розміри посадових окладів за періоди, в яких мало місце їх підвищення, зокрема, з 01 травня 2007 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №700 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 р. № 268», з 01 лютого 2008 року на підставі положень постанови Кабінету Міністрів України від 06 лютого 2008 року №34 «Про внесення зміни до деяких постанов Кабінету Міністрів України», з 14 червня 2012 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», з 01 грудня 2015 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», з 05 вересня 2017 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури», з`ясувавши розміри коефіцієнтів підвищення посадових окладів та період протягом якого такий коефіцієнт підлягав застосуванню, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належна до стягнення на користь позивачки сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 996525,12 грн.
Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування
(1) Одеська обласна прокуратура у касаційній скарзі просила постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку змінити, зменшивши суму стягнення до 325716,72 грн.
Підставою касаційного оскарження цей заявник указав пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Свої доводи у межах цієї підстави обґрунтував тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду викладених у постановах від 04 листопада 2021 року у справі №640/537/20, від 30 червня 2021 року у справі №826/17798/14, від 21 вересня 2022 року у справі №826/17802/14, оскільки на підставі пункту 10 Порядку №100 здійснив розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачки за період з 04 квітня 2007 року до 21 вересня 2021 року з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадового окладу посади, яку ОСОБА_1 обіймала до звільнення, однак на час ухвалення апеляційним судом постанови від 14 листопада 2024 року пункт 10 Порядку №100 уже не діяв і не підлягав застосуванню судом, позаяк його було виключено постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100» (далі - Постанова №1213), яка набрала чинності 12 грудня 2020 року.
Окрім того, на переконання скаржника, суд апеляційної інстанції неправильно обрахував розмір середньоденної заробітної плати, який має становити 96,38 грн, а не 107,34 грн. Вказане призвело до необґрунтованого збільшення загального розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Суд апеляційної інстанції також залишив поза увагою, що позивачці було виплачено частину суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу на виконання судового рішення у межах стягнення за один місяць - 2072,15 грн. Таким чином, за позицією обласної прокуратури, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 квітня 2007 року до 30 вересня 2021 року має складати 350919,58 грн (96,38 грн х 3641 робочий день). 
Насамкінець скаржник указав, що на виконання судових рішень у цій справі наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 09 грудня 2021 року №2605к повторно поновлено позивачку на роботі, проте, оскільки від ОСОБА_1 не надходило будь-яких документів з банківської установи з реквізитами для перерахування коштів та враховуючі відсутність необхідних для відкриття зарплатного рахунку документів, обласна прокуратура на депонований рахунок, відкритий в Головному управлінні Державної служби України в Одеській області, згідно з платіжними дорученнями від 06 лютого 2023 року №119 та №122 ОСОБА_1 перераховані кошти - за час вимушеного прогулу у сумі 23130,71 грн та моральну шкоду у сумі 2000,00 грн. Таким чином, апеляційний суд мав ураховувати вже сплачену на користь ОСОБА_1 частину середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 25202,86 грн (2072,15 грн +23130,71 грн), не рахуючи обов`язкові податки та платежі.
(2) Офіс Генерального прокурора у касаційній скарзі просив змінити постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року шляхом викладення її резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 03528552; адреса: м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, 65026) на користь ОСОБА_1 (код РНОКШ1 НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, що тривав з 04 квітня 2007 року до 30 вересня 2021 року, загальним розміром 307873,36 грн, з відрахуванням належних до сплати податків та зборів.».
Підставою касаційного оскарження Офіс Генерального прокурора зазначив пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, у межах якої мотивував свої доводи тим, що суд апеляційної інстанції:
- застосував пункт 10 Порядку №100, який не підлягав застосуванню, оскільки рішення суду про поновлення на посаді незаконно звільненого працівника та, як наслідок, виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ухвалено після того, як цей пункт було виключено з Порядку №100 відповідно до Постанови №1213. Таким чином, апеляційний суд не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 червня 2021 року у справі №826/17798/14, від 04 листопада 2021 року у справі №640/537/20, від 21 вересня 2022 року у справі №826/17802/14, від 02 лютого 2023 року №826/17491/14;
- не застосував положень статей 242, 381 КАС України, статті 1215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), залишивши поза увагою висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27 квітня 2023 року в справі №826/20483/14 щодо необхідності врахування раніше стягнутої на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки це може призвести до подвійного стягнення на його користь цієї суми.
Наведені у касаційній скарзі Офісу Генерального прокурора мотиви щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції пункту 10 Порядку №100 за своїм змістом є подібними до тих, якими керувалася Одеська обласна прокуратура, однак у частині суми середнього заробітку, належної до стягнення, цей скаржник вважав, що її розмір має становити 307873,36 грн (96,8 грн х 3514 робочих днів - 2072,15 грн - 28733,81 грн).
Позиція інших учасників справи
Позивачка подала однакові за змістом відзиви на касаційні скарги Одеської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора, в яких просила:
- передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду;
- за результатом цієї касаційної скарги судом належної касаційної інстанції, скасувати: постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року; постанову Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 04 червня 2024 року; постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року й ухвалити нове судове рішення за позовною заявою ОСОБА_1 про поновлення трудових прав на підставі рішення Європейського Суду з прав людини від 08 жовтня 2020 року у справі «ОСОБА_1 проти України» та постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року - restitutio in integrum, шляхом поновлення в існуючому органі прокуратури Одеської області та стягнення на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а саме з дати звільнення і по день постановлення судового рішення.
Такі вимоги обґрунтовано тим, що національні суди не розглянули питання, викладені у рішенні ЄСПЛ та постанові Великої Палати Верховного Суду. Видані Одеською Обласною прокуратурою на виконання судового рішення про поновлення її на роботі накази від 09 грудня 2021 року, які, за її словами, вона отримала 29 липня 2022 року, не мали наслідком фактичного допуску до виконання трудових обов`язків, що зумовлює порушення національного закону, не узгоджується з конвенційними положеннями та практикою ЄСПЛ, зокрема рішенням від 08 жовтня 2020 року у справі «ОСОБА_1 проти України», а також постановою Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року щодо негативних наслідків від раніше винесених рішень національних судів. Крім цього, суди апеляційної та касаційної інстанцій не врахували суттєві, доречні і вирішальні доводи позивачки щодо трансформації прокуратури з 2007 по 2021 рік, перейменування «прокуратури Одеської області» в «Одеську обласну прокуратуру», не проаналізували питання щодо прокурорів, які залишилися працювати на аналогічних посадах в контексті доводів позивачки про поновлення її на аналогічній посаді з отриманням відповідної заробітної плати з подальшим проходженням оцінювання.
06 травня 2026 року від позивачки надійшли додаткові пояснення, у яких вона зазначила про допущення судами апеляційної і касаційної інстанції в цій справі системного порушення, яке складається з: істотної помилки апеляційного суду у застосуванні норм матеріального права; ігнорування гарантійного механізму, передбаченого пунктом 4 Постанови №100; незастосування спеціального закону, а саме статті 81 Закону України «Про прокуратуру»; процесуального обмеження позивачки в доступі до касаційного перегляду, що в сукупності призвело до неповного відновлення порушеного права та порушення стандарту restitutio in integrum. Оскільки саме визначений розмір компенсації є безпосереднім результатом застосування спірних норм, то допущена помилка прямо вплинула на обсяг відновленого права.
18 та 26 червня 2026 року до Верховного Суду від позивачки надійшли «Додаткові письмові пояснення щодо правильного застосування норм матеріального права», в яких вона акцентувала увагу на тому, що апеляційний суд, застосовуючи Постанову №1213, врахував виключення на її підставі пункту 10 Порядку №100, проте залишив поза увагою зміни, внесені цією ж Постановою до пункту 4 згаданого Порядку з метою забезпечення гарантійного характеру відповідних виплат. Крім цього, застосований апеляційним судом підхід до визначення розміру компенсації за час вимушеного прогулу призвів до того, що розрахункова база залишилася прив`язаною до економічних умов 2007 року, тоді як компенсація стосується значно пізнішого періоду. На переконання позивачки, такий підхід не відповідає правовій природі зазначеної компенсації та принципу повного відновлення порушеного права. Вказала також на необхідності врахування спеціального правового статусу прокурора, оплата праці якого регулюється спеціальним законом. Позивачка вважає, що порушене перед касаційним судом питання стосується не арифметичного визначення конкретної суми виплати, а правильності застосування норм матеріального права та вибору правового підходу до формування розрахункової бази. За наведених обставин, належним способом усунення допущеного порушення може бути лише скасування постанови апеляційного суду в оскарженій частині та направлення справи на новий апеляційний розгляд.
Рух касаційних скарг
13 грудня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Одеської обласної прокуратури.
19 грудня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Офісу Генерального прокурора.
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року відкрито касаційне провадження (№К/990/48168/24) за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року в цій справі.
Іншою ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року відкрито касаційне провадження (№К/990/49167/24) за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року у цій справі.
Ухвалою від 23 січня 2025 року Верховний Суд задовольнив клопотання Одеської обласної прокуратури та зупинив виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року і постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року в справі №2-а-256/08 у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до закінчення перегляду справи № 2-а-256/08 в касаційному порядку.
Ухвалою від 23 січня 2025 року Верховний Суд відмовив у задоволенні клопотання Офісу Генерального прокурора про зупинення виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року.
Ухвалою від 28 травня 2026 року Верховний Суд повторно витребував матеріали справи з Приморського районного суду м. Одеси.
Ухвалою від 26 серпня 2026 року Верховний Суд відмовив позивачці та представниці Офісу Генерального прокурора у задоволенні клопотань про розгляд справи за їх участі, закінчив підготовку цієї справи до касаційного розгляду та призначив її до касаційного розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без виклику сторін, який відбудеться з 27 серпня 2026 року в приміщенні суду за адресою: вул. Князів Острозьких, 8, корп.5.
27 серпня 2026 року до Верховного Суду надійшла заява позивачки про відвід колегії суддів Верховного Суду Загороднюка А.Г., Єресько Л.О., Соколова В.М. від участі у розгляді касаційних скарг Одеської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора в цій справі.
Ухвалою від 27 серпня 2026 року Верховний Суд визнав необґрунтованою заяву позивачки про відвід суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді у складі головуючого судді (судді - доповідача) Загороднюка А.Г., суддів Єресько Л.О., Соколова В.М. від участі в розгляді касаційних скарг Одеської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора у справі №2-а-256/08 і передав зазначену заяву до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає дану справу, в порядку, передбаченому КАС України, для розгляду цієї заяви.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 серпня 2026 року для розгляду заяви визначено суддю Верховного Суду Білак М.В.
Ухвалою від 28 серпня 2026 року Верховний Суд у названому складі відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді у складі головуючого судді (судді - доповідача) Загороднюка А.Г., суддів Єресько Л.О., Соколова В.М. від участі в розгляді касаційних скарг у справі №2-а-256/28.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Межі перегляду справи Верховним Судом
(1) За результатами перегляду 04 червня 2024 року Верховним Судом постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року, якою було залишено без змін постанову Приморського районного суду міста Одеси від 29 травня 2008 року та ухвалу цього ж суду від 22 липня 2008 року, суд касаційної інстанції залишив без змін постанову апеляційного суду в частині задоволення вимог позивачки про:
- скасування наказу прокурора Одеської області від 03 квітня 2007 року №131;
- поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу забезпечення участі в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в судах Прокуратури Одеської області з 03 квітня 2007 року; 
- стягнення з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 2000 грн.
На цей час спір в означеній частині позовних вимог вирішено остаточно, рішення судів попередніх інстанцій про їх задоволення перебувають поза предметом цього касаційного провадження, тому Верховний Суд не надаватиме їм оцінки.
(2) Питання, яке має розглянути Верховний Суд стосується правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях правових норм виключно в частині розгляду позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В цьому аспекті важливо зазначити, що наявність правових підстав для стягнення на користь позивачки цієї компенсаційної виплати не є спірною, позаяк це зумовлено її незаконним звільненням, натомість спірною залишається визначена судами сума стягнення. Отже, перевірки Верховним Судом потребує застосований судами правовий підхід при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті позивачці у зв`язку з її незаконним звільненням.
(3) За правилами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
За змістом наведених норм, Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
Касаційне провадження за касаційними скаргами Одеської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора у цій справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд перевірить доводи та вимоги скаржників, наведені у межах цієї підстави, та не оцінюватиме мотивів, які нею не охоплюються.
(4) Правове значення висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04 червня 2024 року в цій справі, в аспекті меж [нового] касаційного перегляду.
За правилами частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини п`ятої статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
З огляду на наведені норми процесуального Закону, П`ятий апеляційний адміністративний суд після скасування ухвалених ним постанови від 30 вересня 2021 року у відповідній частині та ухали від 04 листопада 2021 року в цій справі, під час нового апеляційного перегляду був зобов`язаний враховувати викладені у постанові Верховного Суду від 04 червня 2024 року висновки і мотиви, з яких було скасовано зазначені судові рішення, а також висновки з питання застосування норм права.
З іншого боку, у межах цього [нового] касаційного провадження скаржники у касаційних скаргах не поставили під сумнів і не висловили незгоди з висновками та мотивами Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 червня 2024 року, у передбачений КАС України спосіб, зокрема не скористалися правом та не обґрунтували доводів касаційних скарг підставою касаційного оскарження, визначеною пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України [«якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні»].
Поза цією підставою оскарження судових рішень [передбаченою пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України] скаржники не мають правових підстав вимагати від Суду перегляду висновків, сформованих у постанові від 04 червня 2024 року в цій же конкретній справі.
Саме скаржники мали диспозитивне право обґрунтувати необхідність відступу від таких висновків, якщо вважали їх неактуальними чи незастосовними до спірних правовідносин, однак цим правом не скористалися. Таким чином, у межах підстав з яких подано касаційні скарги і відкрито касаційне провадження в цій справі [пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України], у заявників касаційних скарг не могло і не може виникнути законних сподівань, що Верховний Суд під час нового касаційного розгляду перегляне чи змінить позицію з питання правозастосування, викладену в постанові від 04 червня 2024 року в цій же справі, або ж надасть перевагу висновкам, сформованим касаційним судом в межах інших правовідносин.
Отже, в аспекті меж [нового] касаційного перегляду правове значення висновків, сформованих Верховним Судом в постанові від 04 червня 2024 року, полягає в такому:
- суд апеляційної інстанції під час нового судового розгляду був зобов`язаний враховувати викладені у постанові Верховного Суду від 04 червня 2024 року висновки і мотиви, з яких було скасовано судові рішення, а також висновки з питання застосування норм права;
- скаржники не скористалися передбаченим КАС України правом у визначений цим же кодексом спосіб обґрунтувати незгоду із цими висновками та не вказали на потребу відступити від них, тому Суд презюмує, що заявники касаційних скарг визнають їх актуальність та застосовність до спірних правовідносин;
- висновки, наведені у постанові від 04 червня 2024 року, зроблено з урахуванням особливостей фактичних обставин, установлених у цій конкретній справі [на які Верховний Суд прямо указав в судовому рішенні], що визначає пріоритетність цих висновків над правовими позиціями, сформованими судом касаційної інстанції щодо правовідносин у інших справах, позаяк подібність спірних правовідносин в інших справах у будь-якому випадку не може бути рівнозначною обставинам цієї конкретної справи, а отже і висновки Верховного Суду з питання правозастосування в інших справах, - більш вагомими ніж ті, які він уже висловив у межах цієї справи.
Отже, Верховний Суд, перевіряючи правильність правозастосування за наслідками нового судового розгляду, враховуватиме висновки, сформовані касаційним судом у межах цих же правовідносин. Це потрібно для забезпечення чіткості, послідовності і передбачуваності правової позиції у справі як складових правової визначеності. Сторони не могли мати законних сподівань, що Суд залишить ці висновки поза увагою.
(5) Висновок щодо меж перегляду цієї справи Верховним Судом.
Підсумовуючи викладене, у цьому касаційному провадженні Верховний Суд перегляне постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року в чистині вирішення позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого її незаконним звільненням, та перевірить у межах доводів і вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, правильність застосування судами першої і апеляційної інстанції правових норм при визначенні розміру такого середнього заробітку з урахуванням висновків з питання правозастосування, сформованих Верховним Судом в постанові від 04 червня 2024 року в цій справі.
Суд зазначає, що не перевірятиме мотивів скаржників, які не охоплюються підставою оскарження, передбаченою пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та не надаватиме оцінки доводам учасників справи щодо незгоди із судовими рішеннями, поданими до Суду у непередбачений процесуальним законом спосіб, тобто в документах, які за формою не є касаційною скаргою за якою відкрито касаційне провадження в цій справі, а також тим аргументам і міркуванням, які по суті ґрунтуються на запереченні позиції Суду, викладеної в постанові від 04 червня 2024 року.
Джерела права й акти їх застосування
(1) Правові норми
Відповідно до статті 27 Закону України від 04 червня 2024 року 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до абзаців 1, 3 пункту 2 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. 
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзаців 7, 8 пункту 2 Порядку №100 у разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.
У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.
Пунктом 5 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Згідно з абзацами першим та другим пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).
(2) Позиція Верховного Суду, сформована у постанові від 04 червня 2024 року.
На підставі аналізу наведених вище правових норм Верховний Суд у постанові від 04 червня 2024 року виснував, що в цій справі розмір середньоденної заробітної плати повинен був обчислюватися шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох останніх місяців (які передували звільненню позивача) робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих (календарних) днів, а сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу - шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів за весь період вимушеного прогулу.
Суд визначив, що з урахуванням установлених у справі обставин, час вимушеного прогулу позивачки, що фактично відбувся не з її вини, становить період з 04 квітня 2007 року до 30 вересня 2021 року.
Суд також зауважив, що після незаконного звільнення позивачки, протягом 2007- 2021 років розмір заробітної плати (посадових окладів) прокурорів змінювався в сторону підвищення на підставі як підзаконних нормативно-правових актів, так і положень Закону України "Про прокуратуру", що свідчить про необхідність множення середньоденної заробітної плати на коефіцієнт підвищення у періоди, коли мало місце відповідне підвищення, виходячи із пункту 10 Порядку №100.
У цьому контексті колегія суддів звернула увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02 травня 2024 року в справі №808/2285/15, згідно з якими для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за періоди, у яких відбулося збільшення посадових окладів, необхідно: 1) установити середньоденний заробіток відповідно до положень Порядку №100; 2) установити розмір посадових окладів за періоди, коли мало місце їх підвищення; 3) установити кількість днів вимушеного прогулу за відповідний період; 4) визначити коефіцієнт підвищення, який обчислюється шляхом ділення посадового окладу, установленого після підвищення, на попередній оклад до підвищення, в кожному періоді, коли мало місце таке підвищення.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядається, та аргументів учасників справи
(1) Висновки судів, рішення яких переглядається
Приморський районний суд м. Одеси постановою від 29 травня 2008 року стягнув з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 28733,81 грн (абзац четвертий резолютивної частини постанови).
П`ятий апеляційний адміністративний суд за результатами нового судового розгляду справи постановою від 14 листопада 2024 року змінив постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року в частині обрахованої судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виклавши четвертий абзац резолютивної частини постанови у такій редакції:
«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 03528552; адреса: м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, 65026) на користь ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, що тривав з 04 квітня 2007 року по 30 вересня 2021 року, загальним розміром 996 525 (дев`ятсот дев`яносто шість тисяч п`ятсот двадцять п`ять) гривень 12 (дванадцять) копійок, з відрахуванням належних до сплати податків та зборів.».
Здійснюючи обрахунок розміру середнього заробітку позивачки за час вимушеного прогулу у межах визначеного Верховним Судом періоду - з 04 квітня 2007 року до 21 вересня 2021 року, суд апеляційної інстанції установив, що за два календарні місяці роботи, що передували звільненню (лютий, березень 2007 року), позивачці було нараховано 3005,57 грн (685,90 грн + 2319,67 грн). Оскільки в цьому періоді позивачка сукупно відпрацювала 28 робочих днів, то середньоденний розмір заробітної плати позивачки на момент звільнення склав 107,34 грн (3005,57 грн / 28 днів). 
Суд також установив, що загальна кількість робочих днів вимушеного прогулу позивачки з 04 квітня 2007 року до 21 вересня 2021 року становила 3514 днів (без урахування періоду тимчасового поновлення позивача на раніше займаній посаді, який тривав 116 робочих днів).
З`ясовуючи розміри посадових окладів за періодами, коли мало місце їх підвищення за весь час вимушеного прогулу позивачки, а також здійснюючи розрахунок коефіцієнтів підвищення посадових окладів, суд апеляційної інстанції керувався таким.
Станом на момент звільнення позивачки, розмір посадового окладу за посадою, яку вона обіймала (старший прокурор відділу), визначався додатком №39 до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 та складав 968,00 грн.
Перше підвищення розміру посадового окладу за аналогічною посадою відбулося 01 травня 2007 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №700 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 р. № 268» (далі - Постанова №700). Відповідно до внесених змін до Схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя і прирівняних до них прокуратур, а також наданих Одеською обласною прокуратурою пояснень, суд апеляційної інстанції встановив, що розмір посадового окладу за аналогічною посадою з 01 травня 2007 року склав 1 065,00 грн, тобто збільшився на 10,02%, що у значенні пункту 10 Порядку №100, є коефіцієнтом підвищення. 
Наступне підвищення розміру посадового окладу за аналогічною посадою відбулося з 01 лютого 2008 року на підставі положень постанови Кабінету Міністрів України від 06 лютого 2008 року №34 «Про внесення зміни до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (далі - Постанова №34), якою передбачено збільшення посадових окладів працівників органів прокуратури на 45 відсотків. Суд апеляційної інстанції (з урахуванням відомостей, наведених у розрахункових листах за 2008, 2009 кроки) установив, що з 01 лютого 2008 року оклад за аналогічною посадою склав 1544,00 грн, що на 59,50% більше за розмір посадового окладу на момент звільнення позивачки.
Надалі підвищення посадових окладів за аналогічною посадою відбулося 14 червня 2012 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова №505), додатком 2 якої затверджено нову Схему посадових окладів працівників прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя і прирівняних до них прокуратур. 
Апеляційний суд установив, що період з 01 лютого 2008 року (день підвищення посадового окладу за аналогічною посадою відповідно до Постанови №34) до 13 червня 2012 року (останній день перед підвищенням посадового окладу за аналогічною посадою на підставі Постанови №505), включає у себе 1094 робочих дні. Водночас у межах цього періоду позивачку, з огляду на потребу негайного виконання судового рішення суду першої інстанції, було поновлено на посаді наказом прокурора Одеської області від 21 жовтня 2008 року №1571к, а після скасування цього судового рішення за наслідками апеляційного перегляду - знову звільнено з органів прокуратури наказом прокурора Одеської області від 03 квітня 2009 року №272к. Оскільки, як установив суд апеляційної інстанції, протягом цього періоду, який тривав 116 робочих днів, позивачці нараховувалася заробітна плата, одноразові грошові допомоги, надавалися відпустки та здійснювалися виплати у зв`язку з перебуванням позивачки в стані тимчасової непрацездатності, то, спираючись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28 грудня 2023 року (справа №640/3046/21), від 31 серпня 2023 року (справа №340/1144/22), від 08 грудня 2022 року (справа №460/2014/19), від 05 серпня 2020 року (справа №686/20491/18), від 09 серпня 2019 року (справа №826/11126/16), апеляційний суд дійшов висновку, що у період між виданням зазначених наказів про поновлення та звільнення з раніше займаної посади, позивачка тимчасово втратила статус звільненого працівника, тому відсутні підстави для компенсації їй середнього заробітку за відповідний період. Інакше застосування вказаних норм буде мати наслідком подвійну оплату праці прокурора, що є непропорційним та суперечить положенням КЗпП України.
Надалі розмір посадового окладу за аналогічною посадою змінився з 14 червня 2012 року та складав 1667,00 грн, що на 72,21 % більше за розмір посадового окладу на момент звільнення позивачки. Період застосування цього розміру тривав 870 робочих днів до наступного підвищення посадових окладів, яке відбулося 01 грудня 2015 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі - Постанова №1013), якою передбачено збільшення посадових окладів працівників органів прокуратури на 25 відсотків.
Суд апеляційної інстанції встановив, що з 01 грудня 2015 року розмір посадового окладу за аналогічною посадою склав 2083,00 грн, що на 115,19% більше за розмір посадового окладу на момент звільнення позивачки.
Надалі підвищення посадових окладів за аналогічною посадою відбулось 05 вересня 2017 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №657 «Про внесення змін до деяких постанов КМУ щодо оплати праці працівників прокуратури» (далі - Постанова №657), додатком 2 якої затверджено нову Схему посадових окладів працівників прокуратур АРК, областей, мм. Києва та Севастополя, військових прокуратур регіонів і прирівняних до них прокуратур. Розмір посадового окладу за відповідною посадою склав 5730,00 грн, що на 491,94% більше за розмір посадового окладу позивачки на момент її звільнення.
З 12 грудня 2020 року набрали чинності зміни, внесені до Порядку №100 постановою Кабінету Міністрів України №1213. Цією постановою з Порядку №100 виключено пункт 10 розділу ІV, яким передбачалося правило щодо нарахування та застосування коефіцієнтів підвищення заробітної плати.
Отже, суд апеляційної інстанції розрахував, що за період з 04 квітня 2007 року (перший день після звільнення) до 30 квітня 2007 року (останній день перед першим підвищенням посадового окладу за аналогічною посадою), який складав 18 робочих днів, розмір середнього заробітку позивачки склав 1932,12 грн (107,34 грн х 18 днів). З 01 травня 2007 року до 31 січня 2008 року (останній день перед наступним підвищенням посадового окладу за аналогічною посадою), який включав у себе 189 робочих днів, розмір середнього заробітку позивача склав 22320,04 грн (107,34 грн х 189 днів + 10,02%). За період з 01 лютого 2008 року до 13 червня 2012 року, який становив 978 днів (1094 дні - 116 днів), розмір середнього заробітку позивачки складав 167440,74 грн (107,34 грн х 978 днів + 59,50%). За період з 14 червня 2012 року до 30 листопада 2015 року, який включав 870 робочих днів, розмір середнього заробітку позивачки склав 160819,69 грн (107,34 грн х 870 днів + 72,21%). За період з 01 грудня 2015 року до 04 вересня 2017 року, який включає 440 робочих днів, розмір середнього заробітку позивачки склав 101633,38 грн (107,34 грн х 440 днів + 115,19%). За період з 05 вересня 2017 року до 11 грудня 2020 року, який включає 820 робочих днів, розмір середнього заробітку позивачки складав 521018,49 грн (107,34 грн х 820 днів + 491,94%) й за період, що тривав з 12 грудня 2020 року (набрання чинності Постановою №1213) до 30 вересня 2021 року (останній день вимушеного прогулу позивачки згідно з постановою Верховного Суду від 04 червня 2024 року), склав 199 робочих дні, а розмір середнього заробітку - 21 360,66 грн (107,34 грн х 199 дні).
У підсумку, суд апеляційної інстанції, склавши усі обчислені з урахуванням коефіцієнтів підвищення за кожним з наведених періодів значення, дійшов висновку, що загальний розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивачки з 04 квітня 2007 року до 30 вересня 2021 року становить 996525,12 грн.
(2) Оцінка судових рішень у межах наведених у касаційних скаргах доводів і вимог, які стали підставою для відкриття касаційних проваджень за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд зауважує, що при оцінці обґрунтованості посилання на постанову Верховного Суду, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
(2.1) Щодо питання правильності застосування судом апеляційної інстанції пункту 10 Порядку №100 в аспекті доводів касаційних скарг:
- Одеської обласної прокуратури - про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04 листопада 2021 року у справі №640/537/20, від 30 червня 2021 року у справі №826/17798/14, від 21 вересня 2022 року у справі №826/17802/14;
- Офісу Генерального прокурора - щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 червня 2021 року у справі №826/17798/14, від 04 листопада 2021 року у справі №640/537/20, від 21 вересня 2022 року у справі №826/17802/14, від 02 лютого 2023 року №826/17491/14.
Мотиви скаржників у цій частині зводяться до того, що всупереч висновкам Верховного Суду, викладеним у названих справах, суд апеляційної інстанції розрахував суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивачки з 04 квітня 2007 року до 21 вересня 2021 року із застосуванням на підставі пункту 10 Порядку №100 коефіцієнтів підвищення посадового окладу за посадою, аналогічною тій, яку ОСОБА_1 обіймала на день звільнення, однак на час ухвалення апеляційним судом постанови від 14 листопада 2024 року пункт 10 Порядку №100 уже не діяв і не підлягав застосуванню судом, позаяк його було виключено Постановою №1213, яка набрала чинності 12 грудня 2020 року.
Перевіряючи релевантність правових висновків Верховного Суду, на які послалися скаржники, спірним правовідносинам, а також доводи касаційних скарг щодо неврахування цих висновків судом апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, Верховний Суд зазначає таке.
Справа №640/537/20.
У цій справі позивач оскаржував рішення кадрової комісії [прокурорів] від 10 грудня 2019 року про неуспішне проходження прокурором атестації, наказ про звільнення з посади прокурора, просив поновити його на цій посаді і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
За результатом судового розгляду справи Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 15 грудня 2020 року, яке залишив без змін суд апеляційної інстанції, позов задовольнив частково: визнав протиправними і скасував рішення кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації та наказ Генерального прокурора про звільнення позивача з посади прокурора, поновив позивача на посаді, з якої його було звільнено, та стягнув на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 грудня 2019 року (день звільнення позивача) до 15 грудня 2020 року (день ухвалення рішення судом першої інстанції) в сумі 361376,20 грн.
Позивач та відповідач оскаржили рішення судів першої та апеляційної інстанції до Верховного Суду. Зокрема, позивач у касаційній скарзі просив переглянути ці судові рішення в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути на його користь 1861145,96 грн, оскільки вважав, що суди помилково не взяли до уваги положення пункту 10 Порядку №100 і не застосували передбаченого цією нормою коефіцієнту підвищення посадового окладу.
Верховний Суд постановою від 04 листопада 2021 року в справі №640/537/20 залишив судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Вирішуючи питання про застосування пункту 10 Порядку №100, Суд зробив такий висновок: «…згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1213 із Порядку №100 виключено пункт 10, на який покликається позивач, доводячи помилковість розрахованої судами попередніх інстанцій суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначена постанова Уряду набрала чинності 12 грудня 2020 року, тож на дату постановлення рішення суду першої інстанції в цій справі (про поновлення на посаді) не було нормативних підстав для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як того вимагає позивач. Принагідно додамо, що за змістом частини другої статті 235 КЗпП України рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу [або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік] суд ухвалює саме при винесенні рішення про поновлення на роботі. Звідси можемо стверджувати, що в цьому контексті стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу потрібно розглядати не як самостійні позовні вимоги (в сенсі способу захисту порушеного права), а як «похідну», додаткову складову ефективного захисту порушеного права у разі незаконного звільнення. Іншими словами, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу тут не є тим питанням, з приводу якого виникли спірні правовідносини, тому застосування Порядку № 100 в цьому випадку не передбачає застосування тієї його редакції, яка була чинною на час виникнення спору.» (пункт 37 постанови Верховного Суду від 04 листопада 2021 року в справі №640/537/20).
Отже, у межах вказаного спору Верховний Суд констатував незастосовність до спірних правовідносин пункту 10 Порядку №100 з тих підстав, що на час ухвалення судом першої інстанції рішення про поновлення позивача на посаді (15 грудня 2020 року), уже діяла Постанова №1213 (набрала чинності 12 грудня 2020 року), якою пункт 10 Порядку №100 було виключено. Суд виснував, що за загальним правилом, передбаченим КЗпП України, рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд ухвалює саме при винесенні рішення про поновлення на роботі, тож ці вимоги потрібно розглядати не як самостійні позовні вимоги (в сенсі способу захисту порушеного права), позаяк це не є тим питанням, з приводу якого виникли спірні правовідносини, а як «похідну», додаткову складову ефективного захисту порушеного права у разі незаконного звільнення.
Справа №826/17798/14.
Позивач у листопаді 2014 року звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просив: скасувати наказ Генерального прокурора України про звільнення позивача з посади, поновити його на відповідній посаді, стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі, зобов`язати Генеральну прокуратуру України повідомити Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України від 16 вересня 2014 року №1682-VII «Про очищення влади» (далі - Закон №1682-VII).
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 29 вересня 2020 року, яке залишив без змін Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 25 лютого 2021 року, адміністративний позов задовольнив частково: визнав протиправним і скасував наказ про звільнення позивача, поновив його на посаді, яку він обіймав до звільнення, та стягнув на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1226155 гривень.
Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції встановив, що цей період тривав з 24 жовтня 2014 року до 29 вересня 2020 року (дата ухвалення рішення про поновлення позивача на посаді) і становить 1484 робочих дні, середньоденна заробітна плата позивача - 826,25 грн, отже, обрахований судом розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача склав 1226155 грн (826,25 грн х 1484 робочі дні вимушеного прогулу).
Важливо зауважити, що в апеляційній скарзі позивач апелював до потреби врахування коефіцієнту підвищення посадового окладу відповідно до пункту 10 Порядку №100.
Суд апеляційної інстанції відхилив такі доводи позивача та зазначив, що з 12 грудня 2020 року набрали чинності зміни, внесені до Порядку №100 Постановою №1213, якою з Порядку №100 виключено пункт 10 розділу ІV. У цьому зв`язку суд апеляційної інстанції, з посиланням на частину третю статті 3 КАС України, зазначив, що реалізація права особи має здійснюватися за нормами, чинними на момент вираження волевиявлення такої особи у формі конкретних дій (звернення до суб`єкта владних повноважень тощо); право не може існувати на майбутнє; нереалізовані права (неотримана пільга, неоформлений статус тощо) особи не накопичуються протягом дії закону, який в подальшому втратив чинність або був змінений. У контексті застосування принципу дії закону у часі, за текстом постанови суду апеляційної інстанції, це означає, що визначене у нормативно-правовому акті право, якщо особою не було здійснено конкретних дій щодо його реалізації під час чинності такого нормативно-правового акта, не може бути збережене у майбутньому після того, як відповідний акт втратив свою чинність, а новим нормативно-правовим актом таке право не передбачено або встановлено в іншому обсязі. З огляду на це, суд апеляційної інстанції зазначив, що на час розгляду цієї справи (в суді апеляційної інстанції) підстав для розрахунку середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати не видається можливим.
Верховний Суд постановою від 30 червня 2021 року в справі №826/17798/14 скасував судові рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу і в цій частині направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вирішуючи питання про те, чи застосовними є до спірних правовідносин в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення пункту 10 Порядку №100 у редакції цього нормативно-правового акта, яка діяла до внесення змін згідно з Постановою №1213, Верховний Суд дійшов таких висновків:
« 55. Відповідаючи на це запитання колегія суддів виходить з того, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд [першої інстанції], відповідно до статті 235 КЗпП, вирішує одночасно із поновленням особи на посаді. 
56. На дату вирішення судом першої інстанції спору про поновлення [позивача] на посаді […] (29 вересня 2020 року) Положення №100 діяло у попередній редакції, зокрема чинними були положення пункту 10, текст якого написано вище.
57. Звідси можемо виснувати, що суд першої інстанції, поновивши позивача на посаді, мав би враховувати ці норми при розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, якщо для цього були фактичні підстави (підвищення посадових окладів).
58. Аргументація суду апеляційної інстанції щодо неможливості застосування цих положень у вимірі спірних правовідносин (в окресленій їх частині), на думку колегії суддів, ґрунтується на помилковій інтерпретації дії закону в часі власне у площині цього спору. Зауважимо, тут не йдеться про застосування процесуальних норм. Переглядаючи справу в апеляційному порядку суд має враховувати ті матеріальні норми, які регулюють спірні правовідносини, що з-поміж іншого вимагає вибір відповідної редакції нормативно-правового акта. На дату розгляду справи в суді апеляційної інстанції положення пункту 10 Порядку № 100 уже було виключено, утім ці норми були чинними на дату вирішення справи в суді першої інстанції. Тож якщо на цій стадії їх не було застосовано або доводи сторони з приводу їхнього застосування не було взято до уваги, суд апеляційної інстанції мав би оцінити ці обставини та/чи доводи через призму наявності фактичних підстав для врахування коефіцієнту підвищення посадового окладу (якщо таке підвищення було у розрахунковому періоді), а не відхиляти їх з мотивів зміни правового регулювання правовідносин на дату апеляційного розгляду. 
59. Залишивши поза увагою і відхиливши доводи позивача щодо застосування положень пункту 10 Порядку № 100, суди попередніх інстанцій, як наслідок, не досліджували питання про те, чи було у розрахунковому періоді підвищення посадових окладів (зокрема, за посадою, на яку поновили [позивача] чи відповідною їй посадою) як обставини, з якою положення вказаного пункті пов`язують необхідність застосування при розрахунку середнього заробітку (за час вимушеного прогулу) коефіцієнту підвищення.».
Отже, у цій справі Верховний Суд пов`язав застосовність пункту 10 Порядку №100 з тим, чи була чинною ця правова норма станом на час вирішення судом першої інстанції спору про поновлення особи на посаді, оскільки питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу [а відтак і визначення його розміру] суд першої інстанції вирішує одночасно з поновленням особи на посаді, тобто, відповідно до законодавства, діючого саме на цей момент [поновлення судом першої інстанції]. Суд підкреслив, що факт утрати чинності пунктом 10 Порядку №100 на підставі Постанови №1213 на час апеляційного перегляду справи не змінює такого правозастосування.
Справа №826/17802/14.
У листопаді 2014 року позивач звернувся до адміністративного суду з позовом до Генеральної прокуратури України, у якому просив: скасувати наказ Генерального прокурора України про звільнення позивача з посади, поновити його на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі, зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII.
Окружний адміністративний суд міста Києва 31 травня 2021 року ухвалив рішення, яким адміністративний позов задовольнив частково: визнав протиправним і скасував наказ про звільнення позивача; поновив його в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній тій, яку він обіймав на момент звільнення; стягнув на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4369735,08 грн. В іншій частині позову суд першої інстанції відмовив, однак вийшов за межі позовних вимог і зобов`язав Офіс Генерального прокурора надати Міністерству юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до позивача заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 23 вересня 2021 року скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про поновлення позивача в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній тій, яку він обіймав на момент звільнення, та про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4369735,08 грн. У цій частині апеляційний суд ухвалив нову постанову, якою позовні вимоги задовольнив частково: поновив позивача в Генеральній прокуратурі України на посаді, яку він обіймав на момент звільнення; стягнув на користь позивача з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2374269 грн. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 травня 2021 року - залишив без змін.
Верховний Суд постановою від 21 вересня 2022 року в справі №826/17802/14, переглянувши судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій:
- в частині поновлення позивача на посаді - скасував і ухвалив нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні позову;
- в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасував і направив у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції;
- в частині зобов`язання Офісу Генерального прокурора надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до позивача заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII, - скасував;
- у решті (про визнання протиправним і скасування наказу Генеральної прокуратури України про звільнення позивача) - залишив без змін.
Вирішуючи питання про застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до пункту 10 Порядку №100, Верховний Суд зробив такий висновок:
«Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплату якого передбачено частиною другою статті 235 КЗпП України, то застосування судом передбаченого там виду відповідальності має здійснюватися за тією процедурою, яка діє на час ухвалення рішення суду за наслідками вирішення спору про незаконне звільнення. 
Розрахунок середнього заробітку здійснюється за правилами Порядку № 100. Станом на дату ухвалення рішення суду першої інстанції у цій справі (31 травня 2021 року) пункт 10 Порядку №100 був виключений згідно з Постановою №1213. На думку колегії суддів, застосування судами попередніх інстанцій приписів цього пункту під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу ґрунтувалося на помилковому розумінні правової природи і призначення цієї виплати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу), що своєю чергою спричинило хибний висновок про ультраактивність приписів пункту 10 Порядку №100. Крім того, застосований судами попередніх інстанцій підхід суперечить позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 826/17798/14.
У цьому зв`язку треба додати також, що посилання позивача на постанови Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №826/15725/17, від 17 червня 2020 року у справі №820/1505/18, від 03 жовтня 2019 року у справі №804/8042/17, від 22 травня 2019 року у справі №572/2429/15-ц, від 13 травня 2020 року у справі №826/1001/16, від 06 серпня 2019 року у справі №640/4691/18, від 21 серпня 2020 року у справі №540/953/19 є некоректним, адже у всіх перелічених справах застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу приписи пункту 10 Порядку №100 на час вирішення спорів в суді першої інстанції були чинними. Тобто застосування приписів пункту 10 Порядку № 100 в перелічених судових рішеннях спричинене іншими казуальними умовами, відмінність яких від правової ситуації в цій справі унеможливлює використання їх для порівняння.» (пункт 16 постанови Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі №826/17802/14).
Отже, у цій справі Верховний Суд вказав на незастосовність до спірних правовідносин пункту 10 Порядку №100, оскільки станом на дату ухвалення рішення суду першої інстанції (31 травня 2021 року) пункт 10 Порядку №100 був виключений згідно з Постановою №1213. Обґрунтовуючи відмінність цієї справи від інших справ, де за висновком Верховного Суду вказана норма підлягала застосуванню, Суд акцентував увагу на тому, що у всіх інших перелічених справах застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу приписи пункту 10 Порядку №100 на час вирішення спорів в суді першої інстанції були чинними.
Справа №826/17491/14.
Позивач звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора), в якому просив: скасувати наказ Генерального прокурора України про звільнення позивача з посади; поновити його на посаді та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 17 березня 2021 року позов задовольнив: визнав протиправним і скасував наказ про звільнення позивача; поновив його на посаді та стягнув на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 673475,67 грн.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 07 червня 2021 року змінив рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 673475,67 грн на 1227358, 62 грн та в частині суми стягнення за один місяць, в решті - залишив рішення суду без змін. Суд апеляційної інстанції не погодився з розрахованою судом першої інстанції сумою вказаного середнього заробітку, оскільки суд неправильно визначив середньоденний заробіток позивача, а також допустив помилку під час підрахунку кількості робочих днів періоду вимушеного прогулу.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, постановою від 02 лютого 2023 року ці рішення скасував в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і направив справу в означеній частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Верховний Суд зробив такий висновок: 
«Підсумовуючи викладене Верховний Суд констатує, що при вирішенні позовних вимог [позивача] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції взагалі не навів мотивів не застосування пункту 10 Порядку №100, а суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для обчислення середнього заробітку позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу. Поряд із цим, цей аспект безпосередньо впливає на загальну суму середнього заробітку, яка підлягає до виплати позивачу за час вимушеного прогулу, оскільки потребує повторного здійснення судом розрахунку середнього заробітку. А також суди попередніх інстанцій допустили помилки в обчисленні кількості робочих днів у спірний період, що також призвело до хибних розрахунків розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача.».
Отже, у цьому випадку Верховний Суд фактично не вирішував питання про правильне застосування пункту 10 Порядку №100, натомість вказав на неповноту установлених судами попередніх інстанцій обставин та передчасність висновків про незастосовність цієї норми, у зв`язку із чим направив справу на новий судовий розгляд з тим, щоб суди ретельно дослідили фактичні обставини справи.
Оцінка Верховним Судом застосування судом апеляційної інстанції в справі, яка переглядається, пункту 10 Порядку №100 в аспекті наведених висновків Верховного Суду, про неврахування яких стверджують скаржники.
У справі, яка переглядається, рішення (постанову) про поновлення позивачки на посаді Приморський районний суд м. Одеси ухвалив 29 травня 2008 року (з урахуванням виправлень, внесених ухвалою цього ж суду від 22 липня 2008 року).
На цей час положення пункту 10 Порядку №100 діяли у редакції цього нормативно-правового акта, чинній до внесення змін згідно з Постановою №1213.
Набрання законної сили судовим рішенням суду першої інстанції в означеній частині після його перегляду постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року, не змінює моменту вирішення судом питання про поновлення позивачки на посаді, як помилково вважають скаржники, оскільки спір в цій частині розглянув саме суд першої інстанції, натомість апеляційний суд перевірив законність рішення суду першої інстанції та правильність застосованих ним правових норм на час виникнення спірних правовідносин.
Крім цього, колегія суддів наголошує, що на потребі застосування коефіцієнту підвищення при обрахунку середнього заробітку відповідно до пункту 10 Порядку №100 у межах спору, що переглядається, прямо вказав Верховний Суд у постанові від 04 червня 2024 року й апеляційний адміністративний суд під час нового розгляду був зобов`язаний враховувати викладені у постанові Верховного Суду від 04 червня 2024 року висновки і мотиви, з яких було скасовано ухвалені ним судові рішення, а також висновки з питання застосування норм права.
Отже, П`ятий апеляційний адміністративний суд в постанові від 14 листопада 2024 року застосував пункт 10 Порядку №100 з урахуванням правової позиції, висловленої Верховним Судом у межах цієї ж справи в постанові від 04 червня 2024 року та не допустив правозастосування, яке б суперечило висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 листопада 2021 року у справі №640/537/20, від 30 червня 2021 року у справі №826/17798/14, від 21 вересня 2022 року у справі №826/17802/14.
Наведені у касаційних скаргах відповідачів доводи, у межах яких було відкрито касаційні провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та за своєю суттю ґрунтуються на запереченні позиції Суду щодо необхідності застосування коефіцієнту підвищення посадових окладів, викладеної в постанові від 04 червня 2024 року в цій справі.
У цьому контексті Суд повторює, що: (1) висновки, наведені у постанові від 04 червня 2024 року, зроблено з урахуванням особливостей фактичних обставин, установлених у цій конкретній справі, на які Верховний Суд прямо указав в судовому рішенні (див., зокрема, пункти 156, 157 постанови від 04 червня 2024 року). Наведене Верховним Судом застереження щодо нетривіальності спірних правовідносин мало на меті підкреслити, що підхід Суду у правовому регулюванні цих відносин, зокрема в питанні застосування пункту 10 Порядку №100, також має специфіку. Саме тому Суд, визначаючи межі касаційного перегляду, акцентував увагу на тому, що подібність спірних правовідносин в інших справах у будь-якому випадку не може бути рівнозначною обставинам цієї конкретної справи, а отже і висновки Верховного Суду з питання правозастосування в інших справах, - більш вагомими ніж ті, які він уже висловив у межах цієї справи; (2) скаржники у касаційних скаргах не поставили під сумнів і не висловили незгоди з висновками та мотивами Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 червня 2024 року, у передбачений КАС України спосіб, зокрема не скористалися правом та не обґрунтували доводів касаційних скарг підставою касаційного оскарження, визначеною пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, тому Верховний Суд не перевіряє аргументів і міркувань учасників, які по суті ґрунтуються на запереченні позиції Суду, викладеної в постанові від 04 червня 2024 року.
Висновок щодо питання правильності застосування судом апеляційної інстанції пункту 10 Порядку №100 в аспекті доводів касаційних скарг.
Беручи до уваги викладене, Верховний Суд відхиляє доводи скаржників, наведені у межах підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, про неправильне застосування судом апеляційної інстанції пункту 10 Порядку №100, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04 листопада 2021 року у справі №640/537/20, від 30 червня 2021 року у справі №826/17798/14, від 21 вересня 2022 року у справі №826/17802/14, від 02 лютого 2023 року №826/17491/14.
Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував пункт 10 Порядку №100 з урахуванням правової позиції, висловленої Верховним Судом у межах цієї ж справи в постанові від 04 червня 2024 року та не допустив застосування згаданої правової норми у спосіб, що не відповідає чи суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у наведених скаржниками постановах.
(2.2) Щодо доводів касаційної скарги Офісу Генерального прокурора про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27 квітня 2023 року в справі №826/20483/14.
Міркування скаржника в цій частині зводяться до того, що суд апеляційної інстанції не застосував положень статей 242, 381 КАС України, статті 1215 ЦК України, залишивши поза увагою висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27 квітня 2023 року в справі №826/20483/14, щодо необхідності врахування раніше стягнутої на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки це може призвести до подвійного стягнення на його користь цієї суми.
Перевіряючи ці аргументи, Верховний Суд, з урахуванням раніше зроблених висновків, керується таким.
Справа №826/20483/14.
Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив: скасувати наказ відповідача про звільнення його з посади заступника прокурора Київської області; поновити позивача на цій посаді; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов`язати відповідача поінформувати Міністерство юстиції України про наявність підстав для виключення відомостей про позивача з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII.
Суди розглядали цю справу неодноразово.
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 23 червня 2020 року позов задовольнив: визнав протиправним і скасував наказ про звільнення позивача; поновив його на посаді, з якої позивача було звільнено; стягнув з Прокуратури Київської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1099495,68 грн; допустив негайне виконання судового рішення в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 13126,47 грн; зобов`язав Офіс Генерального прокурора поінформувати Міністерство юстиції України про наявність підстав для виключення відомостей про позивача з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 27 жовтня 2020 року скасував рішення суду першої інстанції у частині нарахування і стягнення з Прокуратури Київської області на користь позивача грошових сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалив у цій частині нове судове рішення, яким задовольнив позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Офісу Генерального прокурора із коригуванням на коефіцієнти підвищення заробітку окремо у кожному випадку такого підвищення, відповідно до положень пункту 10 Порядку №100.
Додатковою постановою від 12 січня 2021 року Шостий апеляційний адміністративний суд задовольнив заяву позивача про ухвалення додаткового судового рішення та доповнив резолютивну частину постанови від 27 жовтня 2020 року абзацом такого змісту: «Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь [позивача] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 24.10.2014 по 23.06.2020 в розмірі 2854158,23 грн з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів».
Верховний Суд постановою від 02 листопада 2021 року скасував постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року в частині вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2021 року; справу №826/20483/14 у частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направив на новий судовий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року Суд залишив без змін.
За результатами нового розгляду Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 16 серпня 2022 року скасував рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку, та ухвалив в цій частині нове рішення, яким стягнув з Прокуратури Київської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1318657,16 грн.
Верховний Суд постановою від 27 квітня 2023 року в справі №826/20483/14 частково задовольнив касаційні скарги позивача, від імені якого діяв адвокат, та відповідачів:
- змінив постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року в справі №826/20483/14 у частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови;
- змінив резолютивну частину постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року в справі №826/20483/14, виклавши абзац другий в такій редакції: «зобов`язати Київську обласну прокуратуру нарахувати суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу [позивача] за період з 21 жовтня 2014 року по 23 червня 2020 року в розмірі 2209413,83 грн, та виплатити з урахуванням сум, стягнутих на користь [позивача] в рахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цим позовом з Офісу Генерального прокурора на підставі виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва від 19 січня 2021 року на виконання додаткової постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2021 року у справі №826/20483/14 згідно із меморіальним ордером від 09 квітня 2021 року № 145827968»;
- в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року у справі №826/20483/14 Суд залишив без змін.
Суд касаційної інстанції виснував, що суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права в частині розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 06 вересня 2017 року до 23 червня 2020 року, не застосувавши коефіцієнт підвищення за правилами пункту 10 Порядку №100, який підлягав застосуванню у вказаному періоді, а також неправильно визначив в резолютивній частині оскаржуваної постанови відповідачем Прокуратуру Київської області.
Поряд із цим, за обсягом установлених у згаданій справі обставин, відповідно до меморіального ордеру від 09 квітня 2021 року №145827968, Державною казначейською службою на підставі виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 19 січня 2021 року у справі №826/20483/14, стягнуто з Офісу Генерального прокурора на виконання додаткової постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2021 року кошти на розрахунковий рахунок позивача, а саме середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 2854158,23 грн (з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).
Факт стягнення цих коштів за меморіальним ордером від 09 квітня 2021 року №145827968 на розрахунковий рахунок позивача не заперечував сам позивач (див. пункти 81, 82 постанови Верховного Суду від 27 квітня 2023 року в справі №826/20483/14).
Спираючись на усталену судову практику Верховного Суду з питання застосування статті 381 КАС України (перелік постанов Верховного Суду наведено у пункті 86 постанови Верховного Суду від 27 квітня 2023 року в справі №826/20483/14), за якою можливість повороту виконання судового рішення у справі про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання передбачена виключно в разі недобросовісних дій позивача (стягувача), згідно з якими скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами, Верховний Суд визнав слушними доводи касаційних скарг Офісу Генерального прокурора та Київської обласної прокуратури про те, що неврахування у цьому випадку при визначенні способу захисту порушеного права позивача раніше стягнутої на його користь суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно з меморіальним ордером від 09 квітня 2021 року №145827968 може призвести до подвійного стягнення на його користь цієї суми, що суперечить визначеним КАС України критеріям справедливості та обґрунтованості судового рішення (пункт 87 постанови Верховного Суду від 27 квітня 2023 року в справі №826/20483/14).
Зважаючи на сукупність усіх установлених в справі обставин, Верховний Суд дійшов такого висновку:
« 89. Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що оскільки сума середнього заробітку у розмірі 2 854 158, 23 грн, незважаючи на скасування судового рішення, вже стягнута з Офісу Генерального прокурора на користь позивача в порядку безспірного списання, тобто порушене право [позивача] відновлено, а рішення суду в цій частині виконано, то за обставин цієї справи, належним способом захисту порушеного права позивача буде не стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Київської обласної прокуратури, а зобов`язання останню нарахувати суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.10.2014 по 23.06.2020 в розмірі 2209413,83 грн, та виплатити з урахуванням сум, стягнутих на користь позивача в рахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цим позовом з Офісу Генерального прокурора на підставі виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва від 19.01.2021 на виконання додаткової постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2021 у справі № 826/20483/14 згідно із меморіальним ордером від 09.04.2021 № 145827968.».
Висновків з питання застосування статті 1215 ЦК України Верховний Суд в зазначеному судовому рішенні не робив.
Застосовність висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27 квітня 2023 року в справі №826/20483/14 до справи, яка переглядається.
За обставинами справи №826/20483/14, судами у ній безумовно встановлено факт списання з відповідача на розрахунковий рахунок позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2854158,23 грн (з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів) згідно з меморіальним ордером від 09 квітня 2021 року №145827968. Варто зауважити, що факт стягнення цих коштів був доведений у суді і його не заперечував сам позивач.
Саме доведений доказами факт списання коштів на рахунок позивача надав Суду підставу для висновку, що неврахування цієї обставини може призвести до подвійного стягнення та потребу змінити спосіб захисту порушеного права зі стягнення на зобов`язання відповідача нарахувати суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному розмірі, однак виплатити її з урахуванням уже стягнутих сум.
На відміну від справи №826/20483/14, у справі, яка переглядається, суди подібних обставин не встановили.
Зважаючи на суттєві відмінності в обставинах, установлених судами в справі №826/20483/14 та у справі, яка переглядається, Верховний Суд не має правових підстав вважати, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 27 квітня 2023 року в справі №826/20483/14, оскільки такий висновок не є релевантним за критерієм подібності спірних правовідносин в означеній частині.
Аргументи сторін в цій частині різняться, зокрема, позивачка заперечує факт отримання нею коштів на виконання судового рішення, а відповідачі в касаційних скаргах навели суперечливі відомості як щодо обставин їх отримання позивачкою, так і щодо суми сплачених їй коштів.
Водночас у межах доводів касаційних скарг повнота установлених у цій справі обставин не є предметом перевірки касаційним судом у розглядуваному випадку, оскільки перебуває поза межами підстав касаційного оскарження, якими скаржники обґрунтували доводи і вимоги касаційних скарг і з яких було відкрито касаційні провадження в справі (пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України).
В силу положень КАС України суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України). Поряд із цим суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Отже, оскільки доводи касаційних скарг не було обґрунтовано підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, касаційне провадження за цією підставою в цій справі не відкривалося, то Суд не має законних передумов здійснювати перевірку повноти установлених обставин з власної ініціативи.
Тут варто зауважити, що за усталеною позицією ЄСПЛ, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (див. mutatis mutandis, рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, пункт 40).
Таким чином, зважаючи на істотні відмінності в обсязі установлених у справах №826/20483/14 та №2-а-256/08 обставин в частині факту безспірного списання коштів на користь позивача, а також те, що скаржники у передбачений КАС України спосіб не ставили під сумнів повноту встановлених в цій справі обставин, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги Офісу Генерального прокурора, наведені у межах підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, про те, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27 квітня 2023 року в справі №826/20483/14.
(2.3) Оцінка Верховним Судом інших вагомих аргументів учасників справи, що випливають з підстав касаційного оскарження.
У касаційних скаргах скаржники стверджували, що суд апеляційної інстанції неправильно обрахував розмір середньоденної заробітної плати, який має становити 96,38 грн, а не 107,34 грн. На їх переконання, це призвело до необґрунтованого збільшення загального розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Верховний Суд у постанові від 04 червня 2024 року в цій справі на підставі аналізу норм Порядку №100 зазначив, що розмір середньоденної заробітної плати у цій справі повинен був обчислюватися шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох останніх місяців (які передували звільненню позивача) робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих (календарних) днів, а сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу - шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів за весь період вимушеного прогулу (пункт 164 постанови Верховного Суду від 04 червня 2024 року в цій справі).
Суд апеляційної інстанції з наданого Одеською обласною прокуратурою розрахункового листа позивача за 2007 рік установив, що за лютий та березень 2007 року (останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню) позивачці було нараховано 3005,57 грн, а кількість відпрацьованих позивачкою за цей період робочих днів - 28. Виходячи із цього, апеляційний суд розрахував, що середньоденний розмір заробітної плати позивачки становить 107,34 грн.
Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на досліджених ним доказах і застосуванні норм Порядку №100 з урахуванням висновків Верховного Суду в цій справі. 
Скаржники зі свого боку, заперечуючи правильність визначеної апеляційним судом суми середньоденного заробітку та стверджуючи, що його розмір має складати 96,38 грн, не обґрунтували своїх доводів жодним розрахунком чи доказом.
У зв`язку із цим Верховний Суд відхиляє доводи скаржників у цій частині як необґрунтовані.
Як убачається з касаційних скарг, відповідачі навели інший порівняно із застосованим апеляційним судом спосіб розрахунку середнього заробітку з використанням коефіцієнту підвищення.
Зважаючи на те, що Порядок №100 не містить єдиного математичного підходу при обчисленні цього коефіцієнта, суд апеляційної інстанції мав певну свободу розсуду в цьому питанні. Обраний спосіб може мати наслідком деяку різницю в результатах обчислення [нормативно не встановлено кількості знаків після коми, що мають враховуватись при здійсненні розрахунків], однак така похибка в будь-якому разі є незначною.
Верховний Суд констатує, що підхід, який обрав суд апеляційної інстанції [шляхом визначення відсоткового співвідношення збільшеного окладу до попереднього, тобто, на скільки відсотків новий більший за попередній та додавання цієї різниці до результату множення кількості днів прогулу у відповідному періоді на розмір середньоденного заробітку], не суперечить правилам пункту 10 Порядку №100 і цілком дозволяє досягнути мети, яку переслідує застосування коефіцієнту підвищення. Суд вважає, що обрахунок є зрозумілим, прозорим і загалом відповідає закладеному Порядком №100 механізму.
Касаційні скарги не містить доводів про незгоду з установленим судом кількістю днів вимушеного прогулу позивачки, застосованими судом нормативними актами з розмірами посадових окладів за аналогічною посадою у відповідні періоди, на підставі яких суд апеляційної інстанції обрахував коефіцієнти підвищення, тому у цій частині оцінка Верховним Судом не надається.
Реагуючи на наведені позивачкою в її письмових поясненнях міркування про те, що застосований апеляційним судом підхід до визначення розміру компенсації за час вимушеного прогулу призвів до того, що розрахункова база залишилася прив`язаною до економічних умов 2007 року, тоді як компенсація стосується значно пізнішого періоду, тому такий підхід не відповідає правовій природі зазначеної компенсації та принципу повного відновлення порушеного права, а також її посилання на допущення судами апеляційної і касаційної інстанції в цій справі системного порушення, яке, на переконання позивачки, складається з: істотної помилки апеляційного суду у застосуванні норм матеріального права; ігнорування гарантійного механізму, передбаченого пунктом 4 Постанови №100; незастосування спеціального закону, а саме статті 81 Закону України «Про прокуратуру»; процесуального обмеження позивачки в доступі до касаційного перегляду, що в сукупності призвело до неповного відновлення порушеного права та порушення стандарту restitutio in integrum, Верховний Суд зазначає таке.
Формула розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена нормативно - Порядком №100. Її основними елементами є: розмір середньоденного заробітку, кількість днів вимушеного прогулу та, з урахуванням висновків Верховного Суду в постанові від 04 червня 2024 року у межах цієї справи, - коефіцієнт підвищення, передбачений пунктом 10 Порядку №100.
Правила визначення середньоденного заробітку (про які вже йшлося), застосування коефіцієнту підвищення та обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу - визначені положеннями вказаного нормативно-правового акта й суд апеляційної інстанції не мав жодної правової підстави на власний розсуд обрати інший підхід чи здійснити розрахунок у спосіб, який Порядком №100 не передбачений, оскільки чинне законодавство не наділяє суд свободою розсуду в цьому питанні.
Тобто аргументи позивачки щодо незгоди із застосованим апеляційним судом підходом у кінцевому підсумку фактично зводяться до незгоди з нормативно закріпленим порядком визначення середнього заробітку.
З метою актуалізації розміру середнього заробітку Верховний Суд у постанові від 04 червня 2024 року в цій справі вказав на потребу застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу відповідно до пункту 10 Порядку №100, внаслідок чого розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу збільшується пропорційно зростанню посадового окладу за тією ж посадою за відповідний період.
Суд вкотре зауважує, що вказаний підхід застосовано з урахуванням особливостей цієї конкретної справи, ключова з яких стосується періоду вимушеного прогулу, визначеного Касаційним адміністративним судом в названій постанові, зокрема в пунктах 156, 157 Суд зазначив:
« 156. Таким чином, з урахуванням положень статті 308 КАС України, які встановлюють межі апеляційного перегляду справи та статті 9 КАС України, які дають можливість суду вийти за межі позовних вимог задля ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, у зв`язку із необхідністю відновлення порушених незаконним звільненням позивача її прав (що було встановлено, зокрема, рішенням ЄСПЛ у справі "ОСОБА_1 проти України") та наявність фактичного вимушеного прогулу протягом 2007-2021 років, конкретно у цій справі необхідно здійснити обчислення та стягнути середній заробіток за весь час фактичного вимушеного прогулу позивача по дату оскаржуваної постанови.
157. Підсумовуючи викладене, враховуючи, що рішення суду першої інстанції фактично набрало законної сили після набрання такої сили оскаржуваною постановою суду апеляційної інстанції, беручи до уваги тривалий розгляд в ЄСПЛ справи "ОСОБА_1 проти України" та зміст рішення ЄСПЛ за результатом її розгляду, а також зміст постанови Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає помилковими висновки апеляційного адміністративного суду про неможливість зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який фактично становить період часу із 04.04.2007 по 30.09.2021.».
Отже, Верховний Суд у постанові від 04 червня 2024 року в цій справі застосував підхід за якого: (1) визначив період вимушеного прогулу з 04 квітня 2007 року до 30 вересня 2021 року, що охоплював в тому числі тривалий (близько 10 років) розгляд в ЄСПЛ справи «ОСОБА_1 проти України» і відповідно прямо впивав на розмір компенсації, (2) вказав, що весь цей період підлягав оплаті за рахунок відповідача [фінансування якого здійснюється виключно з коштів Державного бюджету України], оскільки вимушений прогул стався не з вини позивачки, та (3) з обов`язковим застосуванням коефіцієнтів підвищення посадового окладу за відповідні періоди роботи на аналогічній посаді на підставі пункту 10 Порядку №100.
Вказаний підхід покликаний забезпечити справедливість та збалансованість розміру сатисфакції з урахуванням «історичності» застосованих при обрахунку середнього заробітку складових. Міркування позивачки про заниження суми компенсації є зрозумілими, однак не враховують контексту відповідальності відповідача в цій конкретній ситуації.
На думку Верховного Суду, у підсумку, необхідного балансу при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розглядуваному випадку дотримано.
Під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції врахував висновки Верховного Суду щодо періоду вимушеного прогулу позивачки та необхідності застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу, здійснивши розрахунок середнього заробітку за правилами, визначеними Порядком №100.
Інших правил розрахунку національне законодавство не містить, його застосування у судовій практиці Верховного Суду є усталеним, послідовним і цілком передбачуваним для учасників справи, водночас суд апеляційної інстанції врахував висновки Верховного Суду.
Щодо механізму визначення коефіцієнтів підвищення посадового окладу, яким керувався суд апеляційної інстанції, то, за змістом судового рішення (постанови), суд спирався на отримані в ході судового розгляду відомості про дійсні (актуальні) посадові оклади, що реально застосовувалися на час роботи прокурора за аналогічною посадою у відповідні періоди.
Питання правильності застосування судами у межах спірних правовідносин норм Закону №1697-VII не охоплюється підставами, з яких було відкрито касаційні провадження в справі, тому Суд їх не оцінює.
На час вирішення судом першої інстанції справи про поновлення позивачки на посаді пункт 10 Порядку №100 діяв, водночас Закон України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» ще не набрав чинності, тож позивачка не має законних підстав апелювати до встановлених цим законом правил.
Стосовно тверджень позивачки про ігнорування судом гарантійного механізму, передбаченого пунктом 4 Порядку №100 в редакції змін, унесених Постановою №1213, зокрема, необхідності обрахунку середньої заробітної плати з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, Суд зазначає, що вказана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки обрахунок середнього заробітку в даному випадку здійснюється не з посадового окладу працівника, який не мав заробітної плати в розрахунковому періоді, а шляхом множення кількості робочих днів за весь період вимушеного прогулу на розмір середньоденного заробітку, обчисленого шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох останніх місяців (які передували звільненню позивача) робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих (календарних) днів (див. пункт 164 постанови Верховного Суду від 04 червня 2024 року в цій справі).
(2.4) Щодо доводів позивачки про позбавлення її доступу до касаційного перегляду.
У додаткових поясненнях, які надійшли до Верховного Суду 06 травня 2026 року, позивачка зазначила про позбавлення її реального доступу до касаційного перегляду через системне повернення поданих нею касаційних скарг. Також вказала, що це формує процесуальну асиметрію, за якої держава має повний доступ до касаційного перегляду, а приватна особа - фактично позбавлена такого доступу.
Із цього приводу Суд зазначає таке.
14 грудня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на судові рішення у справі №2-а-256/08 залишено без руху з тих мотивів, що касаційна скарга не відповідала вимогам статті 330 КАС України, та встановлено скаржниці десятиденний строк для усунення недоліків шляхом надання касаційної скарги у новій редакції, з чітким зазначенням судових рішень, які оскаржуються та наданням доказів надсилання копій скарги іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 44 КАС України.
Правовою підставою залишення скарги без руху Суд зазначив її невідповідність вимогам статті 330 КАС України. Фактично, недоліки, які перешкоджали прийняттю касаційної скарги до провадження виражалися в тому, що скаржниця не зазначила, які судові рішення підлягають перегляду Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду.
24 січня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява ОСОБА_1 про відвід судді Соколова В.М. від участі у розгляді справи №2-а-256/08.
Ухвалою від 27 січня 2025 року Верховний Суд визнав заяву позивачки про відвід судді Соколова В.М. необґрунтованою та передав цю заяву до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає дану справу, в порядку, передбаченому КАС України, для розгляду вказаної заяви.
Ухвалою від 29 січня 2025 року Верховний Суд відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Соколова В.М. від участі в розгляді справи №2-а-256/08.
Зважаючи на це ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2025 року позивачці продовжено строк для усунення недоліків касаційної скарги у справі № 2-а-256/08 на десять днів з дня отримання копії цієї ухвали.
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на судові рішення у справі № 2-а-256/08 повернуто особі, яка її подала, з огляду на невиконанням вимог ухвали про залишення касаційної скарги без руху. Суд констатував, що скаржницею, з урахуванням поданої нею на виконання вимог ухвали заяви, будь-яких вимог до Касаційного адміністративного суду Верховного Суду, як суду касаційної інстанції не викладено.
Зазначена обставина беззаперечно позбавляє суд можливості відкрити провадження за такою скаргою.
04 березня 2025 року до Верховного Суду вдруге надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року визнано неповажними зазначені позивачкою підстави пропуску строку на касаційне оскарження, подану нею касаційну скаргу залишено без руху та встановлено заявниці десятиденний строк для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання до суду касаційної інстанції: клопотання із зазначенням інших поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження та надання належних та допустимих доказів, що підтверджують ці обставини; касаційної скарги у новій редакції, в якій зазначити підстави для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України та перелічити судові рішення, які оскаржуються, вимоги до касаційного суду в межах повноважень, визначених статтею 349 КАС України та докази надсилання її копій іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 44 КАС України.
Суд, зокрема, зазначив, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній відсутнє посилання на відповідний пункт частини 4 статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судових рішень та не викладені передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку. 
Натомість касаційна скарга містить опис обставин справи, цитування норм законодавства, які регулюють спірні правовідносини та загальні формулювання незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями з посиланням на норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини.
Урешті, виявлені Судом недоліки касаційної скарги були аналогічними попереднім - скаржницею у вдруге поданій касаційній скарзі будь-яких вимог до Касаційного адміністративного суду Верховного Суду, як суду касаційної інстанції (в межах повноважень визначених статтею 349 КАС України) не викладено. 
Ухвалою від 29 квітня 2025 року Верховний Суд повернув касаційну скаргу скаржниці, оскільки в установлений строк недоліки, які стали підставою для залишення касаційної скарги без руху, вона не усунула, а саме не надала касаційну скаргу в якій чітко перелічено судові рішення, які оскаржуються до Касаційного адміністративного суду Верховного Суду відповідно до пункту 3 частини другої статті 330 КАС України.
09 травня 2025 року позивачка подала нову касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2025 року цю касаційну скаргу залишено без руху та встановлено заявниці десятиденний строк для усунення недоліків поданої нею скарги шляхом подання до суду: заяви із зазначенням поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження, із наданням належних та допустимих доказів, що підтверджують ці обставини; касаційної скарги у новій редакції із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України та наведенням переліку судових рішень, які оскаржуються, вимог до касаційного суду в межах повноважень, визначених статтею 349 КАС України та доказів надсилання її копій іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 44 КАС України.
Ухвалою від 03 липня 2025 року Верховний Суд повернув касаційну скаргу особі, яка її подала, оскільки в установлений строк недоліки, які стали підставою для залишення касаційної скарги без руху, скаржниця не усунула, а саме не надала касаційну скаргу в якій чітко перелічено судові рішення, які оскаржуються до Касаційного адміністративного суду Верховного Суду відповідно до пункту 3 частини другої статті 330 КАС України.
Таким чином, підстави повернення касаційної скарги були тими ж, що і два попередні рази.
14 липня 2025 року ОСОБА_1 подала іншу касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2025 року визнано неповажними підстави пропуску позивачкою строку на касаційне оскарження судових рішень у справі №2-а-256/08, подану нею касаційну скаргу залишено без руху та встановлено заявниці десятиденний строк для усунення недоліків шляхом подання до суду: заяви із зазначенням поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження, із наданням належних та допустимих доказів, що підтверджують ці обставини; касаційної скарги у новій редакції із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України та наведенням переліку судових рішень, які оскаржуються, вимог до касаційного суду в межах повноважень, визначених статтею 349 КАС України та доказів надсилання її копій іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 44 КАС України.
Ухвалою від 30 вересня 2025 року Верховний Суд визнав неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження судових рішень у справі №2-а-256/08 та відмовив у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою.
В цій ухвалі Суд, крім іншого наголосив, що вже надавав оцінку щодо заявлених скаржницею підстав касаційного оскарження, проте позивачкою так і не враховано зауваження, викладених Верховним Судом в ухвалах Верховного Суду від 14 січня 2025 року, від 30 січня 2025 року, від 18 лютого 2025 року, від 20 березня 2025 року, від 29 квітня 2025 року, від 02 червня 2025 року, від 03 липня 2025 року, що свідчить виключно про формальний підхід до оформлення касаційної скарги та ігнорування скаржницею роз`яснень, які їй надавалися Верховним Судом, оскільки скаржницею подано ідентичні касаційні скарги в прохальній частині, яких позивачкою викладено лише клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та відсутній чіткий перелік судових рішень, які оскаржуються до Касаційного адміністративного суду Верховного Суду відповідно до пункту 3 частини другої статті 330 КАС України.
Суд вказав, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин. Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Поряд із цим, невиконання скаржницею вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Таким чином, доводи позивачки про позбавлення її реального доступу до касаційного перегляду через системне повернення поданих нею касаційних скарг, не заслуговують на увагу.
В усіх перелічених випадках Суд чітко вказував нормативні та фактичні підстави залишення касаційних скарг без руху, зазначав які саме недоліки, що перешкоджали прийняттю скарги до провадження, містила та чи інша касаційна скарга, надавав достатній час для усунення цих недоліків (за потреби - продовжував цей строк ухвалою) та чітко вказував спосіб їх усунення.
Позивачка зі свого боку, висновки і роз`яснення Суду щоразу ігнорувала, системно подаючи скарги з тими самими недоліками, на що Суд прямо вказував у своїх ухвалах. Отже, саме свідома і системна поведінка позивачки при оформленні касаційних скарг мала наслідком їх повернення Судом.
(2.5) Щодо клопотання позивачки про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
У відзивах на касаційні скарги Одеської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора позивачка просила передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, мотивувавши це тим, що національними судами не розглянуті питання, які викладені у рішенні ЄСПЛ та Великої Палати Верховного Суду.
Підстави передачі справи на розгляд, зокрема, Великої Палати Верховного Суду визначені статтею 346 КАС України.
За правилами частин третьої - шостої цієї статті, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, крім випадків, якщо:
1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної юрисдикції;
2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;
3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
Згідно з частиною першою статті 347 КАС України, питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
За правилами частини другої статті 347 КАС України, питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується більшістю від складу суду, що розглядає справу.
Проаналізувавши зазначені у клопотанні доводи, якими обґрунтовано потребу передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки заявниця не навела жодних мотивів у розрізі підстав, з якими процесуальний Закон пов`язує передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Підстав для передачі справи з власної ініціативи Суд не встановив.
(2.6) Суд вважає, що надав відповідь на всі вагомі доводи сторін, які мають значення для справи.
Ураховуючи межі касаційного перегляду, спираючись на системний аналіз наведених положень законодавства та наявних у справі матеріалів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційних скарг.
Решта міркувань сторін не охоплюється підставами касаційного оскарження, з яких було відкрито касаційне провадження, і Судом не перевіряється.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, зважаючи на положення статті 350 КАС України, Верховний Суд уважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відповідно до частин першої і третьої статті 375 КАС України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскаржуваного судового рішення або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ураховуючи результат касаційного перегляду, а також те, що ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2025 року, задоволено клопотання Одеської обласної прокуратури і зупинено виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року в справі №2-а-256/08 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до закінчення перегляду цієї справи в касаційному порядку, то виконання названих судових рішень в цій частині підлягає поновленню.
Висновки щодо судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи №2-а-256/08 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Залишити без задоволення касаційні скарги:
(1) Одеської обласної прокуратури на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року;
(2) Офісу Генерального прокурора на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року.
Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року в справі №2-а-256/08 в оскарженій частині залишити без змін.
Поновити виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2008 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року в справі №2-а-256/08 в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
Л.О. Єресько
В.М. Соколов
Судді Верховного Суду