УХВАЛА
16 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 924/284/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснов Є. В., - головуючий, Могил С.К., Волковицька Н. О.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Головного управління ДПС у Хмельницькій області на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2026 (колегія суддів: Тищенко А. І., Михальська Ю. Б., Мальченко А. О.) та рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 (суддя Мудрий С. М.) у справі 
за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" до Головного управління ДПС у Хмельницькій області, Державної податкової служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - ОСОБА_1 про припинення податкової застави та скасування запису про обтяження,
ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") звернулося з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області (далі - ГУ ДПС у Хмельницькій області), Державної податкової служби України (далі - ДПС України) про припинення податкової застави та скасування запису про обтяження.
18.11.2025 Господарський суд міста Києва ухвалив рішення, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2026, повний текст якої складений 23.04.2026, про часткове задоволення позову.
08.05.2026 ГУ ДПС у Хмельницькій області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
21.05.2026 Верховний Суд постановив ухвалу про залишення касаційної скарги без руху на підставі частини другої статті 292 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з наданням скаржнику можливості: визначити підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 287 ГПК України; подати докази сплати судового збору у розмірі 4 844,80 грн та докази надсилання копії касаційної скарги і доданих до неї документів на адресу третьої особи.
Ухвалою Верховного Суду від 02.06.2026 вперше подану касаційну скаргу ГУ ДПС у Хмельницькій області на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 повернуто скаржнику на підставі частини другої статті 292 ГПК України, оскільки скаржником не усунуто зазначені в ухвалі від 21.05.2026 недоліки касаційної скарги у визначений частиною другою статті 174 ГПК України десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали, а саме не подано доказів сплати судового збору у встановленому розмірі.
05.06.2026 ГУ ДПС у Хмельницькій області повторно звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05.06.2026 справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І.
25.06.2026 Верховний Суд постановив ухвалу про залишення касаційної скарги без руху на підставі частин другої, третьої статті 292 ГПК України з наданням скаржнику строку для усунення недоліків шляхом подання: клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження із наведенням поважних причин пропуску такого строку і наданням відповідних доказів на підтвердження цих причин; доказів сплати судового збору у розмірі 4 844,80 грн; доказів надсилання копії касаційної скарги і доданих до неї документів на адресу Кшановської О. П. з описом вкладення.
03.07.2026 ГУ ДПС у Хмельницькій області подало до Верховного Суду клопотання про поновлення строку, разом з доказами сплати судового збору та доказами надсилання копії касаційної скарги і доданих до неї документів на адресу Кшановської О. П.
У зв`язку з перебуванням суддів Рогач Л. І., Мачульського Г. М. у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 13.07.2026 справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Краснов Є. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.
Перевіривши матеріали касаційної скарги ГУ ДПС у Хмельницькій області, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке. 
За приписами частин першої та другої статті 288 ГПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст оскаржуваної постанови Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2026 складено 23.04.2026, отже з цієї дати почався перебіг двадцятиденного строку, встановленого для її оскарження в касаційному порядку, який припав на 13.05.2026.
Вперше подану касаційну скаргу на вказане судове рішення апеляційного суду скаржником подано з порушенням передбачених статтею 290 ГПК України вимог подання скарги, про які було зазначено в ухвалі Верховного Суду від 21.05.2026 та надано строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення даної ухвали скаржникові, для усунення зазначених в ній недоліків шляхом подання суду в тому числі доказів сплати судового збору за подання цієї касаційної скарги у розмірі 4 844,80 грн. Проте, у встановлений строк скаржником вимог чинного законодавства та ухвали суду щодо сплати судового збору у передбачених порядку та розмірі скаржник не виконав, внаслідок чого подана скарга ухвалою від 02.06.2026 була повернута.
Частиною третьою статті 288 ГПК України передбачена можливість поновлення строку на касаційне оскарження у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині четвертій статті 293 цього Кодексу.
Частиною першою статті 119 ГПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що законодавець не передбачив обов`язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.
Колегія суддів розглянувши подане клопотання про поновлення строку касаційного оскарження з підстав зумовлених тривалими процедурами внутрішнього погодження процесуальних документів та забезпечення фінансування сплати судового збору, які, з огляду на особливості бюджетного законодавства, потребували значного часу, дійшла висновку про відсутність підстав для поновлення строку касаційного оскарження з огляду на таке. 
ГПК України не пов`язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Слід зауважити, що можливість відновлення пропущеного процесуального строку пов`язується із наявністю саме поважних причин його пропуску. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. 
Для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню зі скаргою на судове рішення, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.
Колегія суддів вже зазначала в попередній ухвалі, що факт неналежного оформлення касаційної скарги та неусунення її недоліків відповідно до вимог процесуального законодавства, що зумовило її повернення, та повторне її подання поза межами встановленого строку через ці порушення не може вважатися поважною причиною пропуску строку на оскарження судових рішень, оскільки вказані обставини зумовлені не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою скаржника, залежали від організації його роботи, що не свідчить про поважність підстав поновлення пропущеного строку касаційного оскарження, пов`язаних з наявністю об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню зі скаргою на судове рішення.
Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Скаржником не було наведено доводів і не подано доказів, які б підтверджували наявність непереборних обставин, у дотриманні вимог щодо сплати у встановленому законом розмірі судового збору, що є обов`язковою умовою звернення з касаційною скаргою у передбаченому порядку та в межах встановлених строків, зокрема для усунення допущених недоліків.
Судовий збір це збір, розмір та порядок сплати якого встановлено Законом України "Про судовий збір", у зв`язку з чим, суд не має повноважень вважати недоплату судового збору у будь-якому розмірі формальною або незначною. 
З викладеного колегія суддів робить висновок, що пропуск строку на касаційне оскарження залежав не від об`єктивних причин, а від суб`єктивних чинників, які особа, що звернулась із касаційною скаргою, могла і повинна була уникнути для звернення з касаційною скаргою в передбачені строки з урахуванням наданого строку на усунення допущених недоліків, а тому визнає викладені скаржником підстави неповажними.
Згідно частини 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Таким чином, усі учасники судового процесу поставлені законом у рівні умови, у зв`язку з чим вибіркове надання господарським судом суб`єктивних переваг одним учасниками судового процесу перед іншими призведе до порушення вищевказаного конституційного принципу, що є неприпустимим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави.
Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку.
Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).
Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Мушта проти України" зазначено: "…право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.".
Отже, недоплата судового збору у встановленому законом розмірі в межах передбачених строків для звернення з касаційною скаргою та для усунення її недоліків, впливає на забезпечення належного здійснення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, на що мають розраховувати учасники судового процесу і не допускати зловживання процесуальними правами, а також добросовісно ними користуватись відповідно до статей 42 та 43 ГПК України.
У відповідності до абзацу 3 частини третьої статті 292 ГПК України колегія суддів суду касаційної інстанції розглянула клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2026 та вважає викладені в його обґрунтування підстави такими, що не можуть бути визнані поважними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнані судом неповажними.
Виходячи з викладеного, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС у Хмельницькій області на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 на підставі пункту 4 частини першої статті 293 ГПК України.
Керуючись статтями 119, 174, 234, 235, 288, 293 ГПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Хмельницькій області на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 924/284/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя С. К. Могил

Суддя Н. О. Волковицька