ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 липня 2026 року м. Житомир справа № 240/18937/26
категорія 112030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з надзвичайних ситуацій про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з надзвичайних ситуацій, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Державній службі України з надзвичайних ситуацій (далі - Комісія), оформлене витягом з протоколу № 47 від 30.01.2026, в частині відмови в наданні позивачу статусу учасника бойових дій; 
- зобов`язати Комісію повторно розглянути подані матеріали та прийняти рішення про надання позивачу статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в період проходження служби у Коростенському районному управлінні ГУ ДСНС у Житомирській області, з якого він був звільнений 13.09.2025 у зв`язку зі скороченням штатів, він у період з 06.03.2022 по 22.11.2023 брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації, перебуваючи в місті Коростень, селі Іскорость (Купчари) та селі Веселівка Коростенського району, що, на переконання позивача, підтверджується копією списку осіб рядового та начальницького складу, які брали безпосередню участь у відповідних заходах, а також копіями рапортів від 6, 10 та 22.03.2022 за підписом тодішнього начальника Коростенського районного управління. Позивач вказав, що 12.12.2025 через свого представника звернувся до Комісії із заявою про надання статусу учасника бойових дій, проте оскаржуваним рішенням, оформленим витягом з протоколу № 47 від 30.01.2026, йому було відмовлено з формальних підстав - у зв`язку з відсутністю довідки за формою згідно з додатком 6 до Порядку № 413. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки визначальною підставою для набуття статусу учасника бойових дій є факт безпосередньої участі особи у відповідних заходах, а не формальна наявність кожного окремого документа, а Комісія, всупереч принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, закріпленому статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), обмежилася формальним посиланням на відсутність довідки, не вживши заходів для витребування додаткових доказів, заслуховування пояснень позивача чи свідків. 
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 29.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (у письмовому провадженні).
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що підставою для надання статусу учасника бойових дій заявникам, які належать до категорії, визначеної абзацом першим пункту 19 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до підпункту 4 пункту 4 Порядку № 413 є довідка за формою згідно з додатком 6, яка позивачем надана не була. Відповідач вказав, що з метою отримання такої довідки ДСНС України звернулася із запитом до ГУ ДСНС у Житомирській області, яке листом від 19.01.2026 № 51 01-430/51 повідомило про відсутність підстав для видачі довідки, оскільки накази про залучення позивача до виконання відповідних завдань не видавалися, а рапорти від 6, 10 та 22.03.2022, підписані колишнім начальником Коростенського районного управління ОСОБА_2 , на розгляд начальника ГУ ДСНС у Житомирській області не надходили. Відповідач вважає, що правовий висновок Верховного Суду у справі № 620/11392/24 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки обставини цієї справи є відмінними: у справі № 620/11392/24 позивач мав довідку про безпосередню участь, тоді як у цій справі будь-яка довідка чи аналогічний офіційний документ відсутні. Відповідач також послався на принцип розподілу влади, зазначивши, що питання встановлення статусу учасника бойових дій віднесено до дискреційних повноважень Комісії, а тому суд не вправі зобов`язувати відповідача прийняти рішення про надання позивачу відповідного статусу.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.
ОСОБА_1 проходив службу в органах та підрозділах цивільного захисту, зокрема в Головному управлінні ДСНС України у Житомирській області, та був звільнений зі служби 13.09.2025 у зв`язку зі скороченням штатів. 
Представник позивача адвокат Молоданова А.О. 12.12.2025 звернулася до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Державній службі України з надзвичайних ситуацій із заявою про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій на підставі пункту 19 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". 
ДСНС листом від 26.01.2026 підтвердила отримання заяви та матеріалів. У подальшому Комісія направила запит до Головного управління ДСНС України у Житомирській області щодо наявності підстав для видачі довідки за формою згідно з додатком 6 до Порядку № 413. 
У відповідь на запит Головне управління листом від 19.01.2026 повідомило про відсутність підстав для видачі довідки та відсутність наказу про залучення позивача. На засіданні Комісії 30.01.2026 оформлено витяг з протоколу № 47, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з відсутністю необхідних документів, а саме довідки згідно з додатком 6 до Порядку № 413. 
Вважаючи відмову Комісії у наданні статусу учасника бойових дій протиправною, позивач звернувся до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.
Вирішуючи спір по суті, суд насамперед виходить із того, що предметом судового контролю в цій справі є рішення суб`єкта владних повноважень, ухвалене під час реалізації публічно-владних управлінських функцій, а отже законність такого рішення підлягає перевірці судом через призму критеріїв, визначених частиною другою статті 2 КАС України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення та своєчасно. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Спеціальним законом, який визначає коло осіб, що мають право на отримання статусу учасника бойових дій, є Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII). 
Відповідно до статті 4 цього Закону ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, до числа яких стаття 5 Закону № 3551-XII відносить учасників бойових дій - осіб, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань усіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії, у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. 
Конкретизуючи це загальне визначення стосовно обставин, пов`язаних із збройною агресією російської федерації, абзац перший пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII визнає учасниками бойових дій, серед інших категорій, осіб рядового та начальницького складу Державної служби України з надзвичайних ситуацій, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. 
Отже, саме законом, а не підзаконним актом, визначено матеріально-правовий критерій набуття статусу - факт безпосередньої особистої участі особи у визначених законом заходах, а належність позивача до рядового чи начальницького складу служби цивільного захисту та факт проходження ним служби в системі ДСНС України у спірний період сторонами не заперечується і об`єктивно підтверджується матеріалами справи.
Водночас абзацом другим пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII законодавець прямо делегував Кабінету Міністрів України повноваження визначити порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі у відповідних заходах. 
Це означає, що встановлення підзаконним актом процедурного механізму реалізації права, гарантованого законом, у цьому випадку не є довільним звуженням змісту закону органом виконавчої влади, а є реалізацією Кабінетом Міністрів України прямо наданих йому законом нормотворчих повноважень, а тому сам факт існування підзаконного регулювання порядку підтвердження факту участі не може розглядатися як таке, що суперечить статті 19 Конституції України. 
На виконання наведеного делегування постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 413 затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України (далі - Порядок № 413). 
Відповідно до підпункту 4 пункту 4 Порядку № 413 у редакції, чинній на час звернення позивача із заявою та ухвалення оскаржуваного рішення, для заявників з числа осіб, зазначених в абзаці першому пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII, крім осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, підставою для надання статусу учасника бойових дій є довідка за формою згідно з додатком 6 до Порядку № 413. 
Тим самим абзацом пункту 4 Порядку № 413 передбачено, що заявники, зазначені в цьому підпункті, за власним бажанням можуть додавати інші документи, які містять докази та підтверджують факт виконання ними особисто бойових чи службових завдань.
Граматичний та системний аналіз цього припису свідчить, що законодавець підзаконного рівня визначив довідку за формою додатка 6 як основний, профільний документ для цієї категорії заявників, тоді як інші документи прямо названі додатковими - такими, що можуть подаватися заявником за його бажанням на додаток до довідки, а не замість неї. 
Порядок подання документів для набуття статусу учасника бойових дій встановлено пунктом 5 Порядку № 413, згідно з підпунктом 1 якого документи подаються командиром (начальником) військової частини, органу чи підрозділу або іншим керівником підприємства, установи та організації стосовно заявників, зазначених, зокрема, у пункті 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII, або самостійно заявником з їх числа - у разі неподання документів командиром (начальником). 
Кореспондуючий цьому обов`язку пункт 8 Порядку № 413 покладає на командирів (начальників) військових частин, органів, підрозділів чи інших керівників підприємств, установ та організацій обов`язок протягом тридцяти календарних днів з дня участі осіб у виконанні бойових (службових) завдань подати на розгляд відповідної комісії довідки за формою згідно з додатком 6 або додатком 7. 
З наведеного вбачається, що первинний обов`язок ініціювання оформлення довідки покладається законодавцем не на саму особу, яка претендує на статус учасника бойових дій, а на посадових осіб органу, у складі якого ця особа проходила службу, і лише за умови невиконання цього обов`язку командиром (начальником) право на самостійне звернення виникає в заявника.
Порядок розгляду поданих матеріалів визначено пунктом 20 Порядку № 413, згідно з яким комісії вивчають подані документи, у разі потреби заслуховують пояснення осіб, стосовно яких вони подані, та свідків, і в місячний строк з дня надходження документів приймають рішення щодо надання статусу учасника бойових дій, а за відсутності підстав повертають документи до відповідних військових частин, органів, підрозділів, підприємств, установ та організацій з метою подальшого доопрацювання. 
Пунктом 19 Порядку № 413 визначено, що рішення про надання чи відмову в наданні статусу учасника бойових дій стосовно заявників з числа осіб, зазначених, зокрема, у пункті 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII, приймається відповідними комісіями, утвореними, зокрема, в ДСНС України, а підстави для відмови в наданні такого статусу, включно з відсутністю документів, що є підставою для надання статусу, встановлені пунктом 24 Порядку № 413. 
Отже, підзаконний акт прямо наділяє комісію не суто реєстраційною функцією фіксації наявності чи відсутності одного конкретного документа, а функцією дослідження поданих матеріалів по суті, включно з дискрецією щодо витребування пояснень та повернення документів на доопрацювання за наявності сумнівів у їх повноті, що є істотним для подальшої оцінки судом дій Комісії в цій справі.
Основні завдання, повноваження та порядок організації роботи Комісії визначені Положенням про комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Державній службі України з надзвичайних ситуацій, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.12.2018 № 1048, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.01.2019 за № 55/33026 (далі - Положення № 1048). 
Згідно з пунктом 2 розділу I Положення № 1048 Комісія утворюється наказом ДСНС України з метою реалізації заходів, пов`язаних із наданням статусу учасника бойових дій особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, які, зокрема, брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. 
Пунктом 1 розділу II Положення № 1048 основним завданням Комісії визначено вивчення документів та прийняття рішення щодо надання та позбавлення статусу учасника бойових дій відповідно до Закону № 3551-XII, а пунктом 2 розділу II Комісії надано право не лише вивчати документи, надіслані територіальними органами ДСНС України, а й вивчати довідки, документи та інші докази, подані особисто заявником, витребувати в керівників органів та підрозділів ДСНС України документи, які є підставою для надання статусу, у разі відсутності таких у заявника, у разі потреби заслуховувати пояснення заявника та свідків, а також повертати документи для доопрацювання. 
Отже, обсяг дискреційних повноважень Комісії, визначений цим відомчим актом, є значно ширшим за суто формальну перевірку наявності довідки: Комісія наділена активним інструментарієм для самостійного збирання та перевірки доказів, включно з можливістю витребування документів у територіальних органів та заслуховування пояснень, і саме реалізація чи нереалізація цього інструментарію у конкретній справі є одним із визначальних критеріїв оцінки обґрунтованості прийнятого нею рішення.
Підстави для відмови в наданні статусу учасника бойових дій визначені пунктом 6 розділу II Положення № 1048 і включають, серед іншого, відсутність правових підстав для надання статусу та відсутність документів, що містять достатні підтвердні докази і є підставою для надання статусу.
Оцінюючи наведене нормативне регулювання в його системному взаємозв`язку, суд звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 03.06.2025 у справі № 620/11392/24, у якій за подібних, хоча й не тотожних, обставин Верховний Суд, аналізуючи норми пунктів 4 та 5 Порядку № 413 у взаємозв`язку зі статтею 6 Закону № 3551-XII, дійшов висновку, що повноваження комісій не обмежуються формальною перевіркою поданих документів, а на комісії покладено обов`язок здійснювати всебічну та об`єктивну перевірку обставин, які можуть підтверджувати участь особи у визначених законом заходах, зокрема шляхом витребування додаткових документів та заслуховування пояснень свідків і самої особи за наявності потреби в цьому. Верховний Суд наголосив, що в основі надання статусу учасника бойових дій лежить саме реальний факт особистої причетності заявника до відповідних подій, і подання повного переліку формально перелічених документів не є самоціллю чи автономною умовою, відірваною від цього факту, - документи слугують лише інструментом, за допомогою якого цей факт встановлюється та підтверджується. Разом із тим суд звертає увагу, що в основі спору, вирішеного постановою від 03.06.2025, лежали обставини, за яких заявник мав офіційний документ, що засвідчував факт його участі, - довідку оперативного угруповання військ, і предметом спору була відмова комісії визнати цю довідку достатньою підставою за відсутності інших документів, зокрема журналу бойових дій. Тобто в тій справі Верховний Суд визнав протиправною вимогу комісії щодо подання додаткових документів понад наявний і достовірний основний документ, який підтверджував участь заявника, а не вимогу щодо подання самого основного документа за його повної відсутності. Це видається суду суттєвою фактичною відмінністю, яку належить враховувати під час застосування наведеної правової позиції до обставин цієї справи, і до цього питання суд повертається нижче при зіставленні наведеного правового регулювання з установленими у цій справі обставинами.
Оцінюючи спірні правовідносини, суд також враховує загальний принцип, сформульований Європейським судом з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04, рішення від 20.10.2011, остаточне з 20.01.2012), відповідно до якого державні органи, якщо йдеться про питання загального інтересу, зокрема про питання, які впливають на основоположні права особи, повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, а ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, і такі помилки не можуть виправлятися за рахунок особи, якої вони стосуються. Цей принцип "належного урядування" суд вважає застосовним до спірних правовідносин тією мірою, якою він орієнтує правозастосовця на необхідність зваженого, а не автоматичного покладення на приватну особу негативних наслідків недоліків внутрішньої організації діяльності органу державної влади. 
Судом установлено, що позивач у період до 13.09.2025 проходив службу у Коростенському районному управлінні ГУ ДСНС у Житомирській області, звідки був звільнений у зв`язку зі скороченням штатів, що підтверджується відповідним листом ГУ ДСНС у Житомирській області, копія якого міститься в матеріалах справи, і цей факт сторонами не заперечується. 
Судом також установлено, що 12.12.2025 представник позивача звернувся до Комісії із заявою про надання позивачу статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII, до якої додав копію списку осіб рядового та начальницького складу, які брали безпосередню участь у відповідних заходах, копії рапортів від 6, 10 та 22.03.2022, а також інші документи. 
Листом ДСНС України від 16.02.2026 № 28-4162/28 позивачу надіслано витяг з протоколу № 47 засідання Комісії від 30.01.2026, яким йому відмовлено в наданні статусу учасника бойових дій. 
Із самого змісту витягу з протоколу № 47, а також зі взаємоузгоджених пояснень обох сторін у поданих ними заявах по суті справи, вбачається, що безпосередньою і єдиною підставою, зазначеною Комісією для відмови в наданні позивачу статусу учасника бойових дій, була відсутність необхідних документів, визначених пунктом 4 Порядку № 413, а саме довідки за формою згідно з додатком 6, що відповідач кваліфікував як підставу для відмови за підпунктом 2 пункту 24 Порядку № 413. 
Це підтверджується як власне доводами позивача в позовній заяві про те, що відмова була мотивована "формальними підставами, а саме відсутністю "необхідних документів" за пунктом 4 Порядку № 413", так і доводами відповідача у відзиві, який також послідовно посилається саме на відсутність довідки як на юридичну підставу оскаржуваного рішення. 
Суд звертає окрему увагу на те, що у відзиві відповідач також навів твердження про те, що Комісія, вивчивши подані позивачем список та рапорти про його "нібито залучення", установила, що позивач не брав безпосередньої участі у відповідних заходах. Проте це твердження є ширшим за юридичну підставу відмови, яка фактично викладена в самому оскаржуваному рішенні та узгоджено підтверджується обома сторонами, - відсутність документів, передбачених пунктом 4 Порядку № 413. 
Суд нагадує, що предметом судового контролю є законність рішення суб`єкта владних повноважень, яка оцінюється виходячи з мотивів і підстав, фактично викладених у самому оскаржуваному рішенні на момент його ухвалення, а не з мотивів, додатково сформульованих представником відповідача згодом, під час судового розгляду справи. 
Тому суд оцінює оскаржуване рішення Комісії насамперед як таке, що ґрунтується на формальній підставі відсутності довідки за додатком 6, а доводи відповідача про начебто здійснену Комісією оцінку недостовірності факту участі позивача суд не може розцінювати як таку, що дійсно була відображена і обґрунтована в самому оскаржуваному рішенні, оскільки жодних відомостей про змістовну оцінку Комісією поданих позивачем рапортів і списку, зокрема про конкретні мотиви, з яких ці документи були визнані недостатніми чи недостовірними, матеріали справи не містять.
Досліджуючи документи, подані позивачем на підтвердження факту його участі у визначених законом заходах, суд звертає увагу на таке. 
Список осіб рядового та начальницького складу, які брали безпосередню участь у заходах, за своїм змістом є документом узагальнюючого характеру, який фіксує належність особи до певної категорії військовослужбовців чи працівників, однак сам по собі, без деталізації конкретних дат, місць і змісту виконаних завдань, має обмежену доказову спроможність щодо підтвердження безпосередньої участі саме в тих епізодах, на які посилається позивач. Натомість рапорти від 6, 10 та 22.03.2022, підписані тодішнім начальником Коростенського районного управління ОСОБА_2 , за своїм змістом є первинними обліковими документами, складеними безпосереднім керівником позивача за посадою, тобто особою, яка на момент складення цих документів мала повноваження засвідчувати факти залучення підпорядкованого їй особового складу до гасіння пожеж, аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт. Сама лише обставина, що ці рапорти були складені уповноваженою на момент їх складення посадовою особою органу ДСНС України, є фактом, що надає їм певної доказової ваги і потребує змістовної, а не суто формальної оцінки з боку Комісії. 
Разом із тим суд не може залишити поза увагою і те, що зазначені рапорти датовані виключно березнем 2022 року та стосуються трьох конкретних дат, тоді як у позовній заяві період безпосередньої участі позивача у відповідних заходах визначено значно ширше - з 06.03.2022 по 22.11.2023, тобто охоплює проміжок тривалістю майже двадцять один місяць. Жодних документів, які б підтверджували характер, місце та обставини участі позивача у відповідних заходах протягом усього заявленого періоду, за межами трьох зазначених дат березня 2022 року, матеріали справи не містять, а сам позивач у позовній заяві не наводить пояснень цієї розбіжності. 
За таких обставин суд вважає, що встановлений під час судового розгляду обсяг наданих позивачем доказів дозволяє говорити щонайбільше про документально зафіксовані три епізоди можливої участі позивача у відповідних заходах, тоді як обґрунтованість заявленого періоду в цілому цими доказами не підтверджується і потребує додаткового з`ясування, на чому суд детальніше зупиняється нижче.
Оцінюючи повідомлену листом ГУ ДСНС у Житомирській області від 19.01.2026 № 51 01-430/51 інформацію про відсутність підстав для видачі позивачу довідки за формою додатка 6, суд звертає увагу на те, що зміст цього листа, наведений в обох заявах по суті справи, зводиться до двох взаємопов`язаних тверджень: по-перше, що накази про залучення позивача до виконання відповідних завдань не видавалися, і по-друге, що рапорти від 6, 10 та 22.03.2022 на розгляд начальника ГУ ДСНС у Житомирській області не надходили. 
Суд звертає увагу, що зазначений лист за своїм змістом не містить прямого та однозначного висновку про те, що описані у рапортах події - залучення позивача до гасіння пожеж, аварійно-рятувальних чи інших невідкладних робіт у зазначені дати - фактично не відбувалися; лист констатує лише те, що відповідні рапорти не пройшли внутрішню процедуру розгляду на рівні обласного управління і, відповідно, не стали підставою для видання наказів, на підставі яких лише й могла бути оформлена довідка за додатком 6. 
Тобто встановлена листом обставина є за своєю природою процедурною (документи не були розглянуті та не потягли видання наказів), а не змістовною (обставини, викладені в документах, не відповідають дійсності), і ототожнення цих двох принципово різних висновків, на переконання суду, не є коректним і потребувало додаткової перевірки з боку Комісії, а не автоматичного визнання достатнім для відмови.
У цьому контексті суд звертається до пункту 8 Порядку № 413, яким на командирів (начальників), зокрема на начальника Коростенського районного управління, покладено обов`язок протягом тридцяти календарних днів з дня участі особи у виконанні відповідних завдань подати на розгляд комісії довідку за встановленою формою. 
Матеріали справи не містять відомостей про те, що начальник Коростенського районного управління ОСОБА_2 виконав цей обов`язок щодо позивача в установлений законодавством тридцятиденний строк, тобто орієнтовно до кінця квітня 2022 року, і, вочевидь, саме невиконання цього обов`язку в подальшому спричинило ситуацію, за якої рапорти, складені безпосереднім керівником позивача, залишилися нереалізованими на рівні, необхідному для оформлення довідки. 
Суд звертає увагу, що обов`язок ініціювати оформлення документів, необхідних для набуття особою статусу учасника бойових дій, згідно з пунктом 5 Порядку № 413 покладається насамперед на командира (начальника), а не на самого заявника, і саме на випадок невиконання цього обов`язку командиром (начальником) законодавець передбачив право заявника звернутися самостійно. 
Позивач у цій справі скористався цим правом, звернувшись до Комісії безпосередньо, проте фактична можливість реалізації цього права виявилася обмеженою обставиною, яка від позивача не залежала, - відсутністю на момент його звернення завершеної внутрішньовідомчої процедури підтвердження факту його залучення, зумовленою бездіяльністю чи недостатньою активністю посадової особи, у підпорядкуванні якої позивач перебував станом на березень 2022 року. 
Саме до такого роду ситуацій, на переконання суду, застосовний наведений вище принцип "належного урядування", сформульований у практиці Європейського суду з прав людини, згідно з яким ризик помилок і недоліків внутрішньої організації діяльності органу державної влади має покладатися на саму державу, а не автоматично і без додаткової перевірки - на приватну особу, яка жодних владних чи організаційних повноважень щодо оформлення відповідних документів не мала і мати не могла.
Зіставляючи наведені обставини із висновками Верховного Суду в постанові від 03.06.2025 у справі № 620/11392/24, суд погоджується з доводом відповідача про те, що обставини цієї справи не є тотожними обставинам справи № 620/11392/24 в тому сенсі, що в цій справі, на відміну від справи № 620/11392/24, позивач не має жодного офіційного документа, що прямо засвідчував би факт його безпосередньої участі у визначених законом заходах, тоді як у справі № 620/11392/24 такий документ - довідка оперативного угруповання військ - був наявний, і предметом спору була відмова визнати його достатнім за відсутності інших, додаткових документів. 
У цьому суд визнає обґрунтованість позиції відповідача про те, що механічне перенесення висновку про недостатність формальних підстав для відмови зі справи № 620/11392/24 на цю справу без урахування зазначеної відмінності було б методологічно некоректним. 
Разом із тим суд вважає, що загальний принцип, сформульований Верховним Судом у названій постанові, - а саме те, що повноваження комісій не обмежуються формальною перевіркою наявності чи відсутності конкретного документа, а передбачають обов`язок здійснення всебічної та об`єктивної перевірки обставин справи, включно з витребуванням додаткових документів і заслуховуванням пояснень заявника та свідків у разі потреби, - є значенням не для конкретної справи № 620/11392/24, а для тлумачення пунктів 4, 5 та 6 Порядку № 413 як таких, і випливає безпосередньо з пункту 6 Порядку № 413 та пункту 2 розділу II Положення № 1048, які прямо наділяють комісії відповідним інструментарієм незалежно від того, яка саме категорія документів виявилася відсутньою чи неповною в конкретній справі. 
Тобто цей загальний принцип підлягає застосуванню в цій справі не через пряму подібність фактичних обставин зі справою № 620/11392/24, а через те, що він відображає зміст обов`язку, покладеного на Комісію самим Порядком № 413 та Положенням № 1048, а також кореспондує принципу офіційного з`ясування всіх обставин, релевантному для оцінки обґрунтованості будь-якого владного рішення відповідно до частини другої статті 2 КАС України.
Застосовуючи цей принцип до конкретних обставин цієї справи, суд зазначає, що з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, що Комісія, розглядаючи заяву позивача, вчинила будь-які дії, спрямовані на з`ясування змісту та достовірності поданих позивачем рапортів і списку, крім надіслання одного запиту до ГУ ДСНС у Житомирській області щодо наявності підстав для видачі довідки за додатком 6. 
Зокрема, матеріали справи не містять відомостей про те, що Комісія зверталася за поясненнями до самого позивача, використовуючи надане їй пунктом 2 розділу II Положення № 1048 право заслуховувати пояснення заявника, або намагалася отримати пояснення від особи, яка безпосередньо підписала рапорти, - ОСОБА_2 , чиї пояснення могли б прояснити причини, з яких рапорти не були передані на розгляд керівництва обласного управління, і підтвердити чи спростувати достовірність викладених у них відомостей. 
Так само з матеріалів справи не вбачається, що Комісія досліджувала архівні документи оперативного характеру Коростенського районного управління за відповідні дати березня 2022 року, які могли б непрямо підтвердити чи спростувати факт залучення особового складу до аварійно-рятувальних робіт у зазначені дні, попри те, що пункт 2 розділу II Положення № 1048 прямо наділяє Комісію правом витребувати в керівників органів та підрозділів ДСНС України документи, які є підставою для надання статусу, у разі відсутності таких безпосередньо у заявника. 
Отримавши від ГУ ДСНС у Житомирській області інформацію суто процедурного характеру про те, що рапорти не потрапили на розгляд керівництва обласного управління, Комісія, як це вбачається з наявних матеріалів справи, не використала наданий їй інструментарій для подальшого з`ясування обставин, а фактично ототожнила відсутність внутрішньовідомчого документообігу з відсутністю самого факту участі позивача у відповідних заходах і на цій підставі відмовила в задоволенні заяви, послалася на формальну відсутність довідки. 
Такий підхід, на переконання суду, не відповідає передбаченому пунктом 6 Порядку № 413 та пунктом 2 розділу II Положення № 1048 обсягу повноважень і обов`язків Комісії, а також критерію обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, визначеному пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України, згідно з яким рішення має ухвалюватися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.
Суд не може погодитися з доводом відповідача про те, що задоволення позовних вимог у цій справі становитиме неправомірне втручання суду в дискреційні повноваження Комісії та порушення принципу розподілу влади. Суд поділяє загальний методологічний підхід, згідно з яким адміністративний суд, здійснюючи судовий контроль за рішеннями суб`єктів владних повноважень, не повинен підміняти собою відповідний орган у виконанні покладених на нього завдань та не вправі самостійно вирішувати питання, вирішення яких віднесено до дискреційних повноважень такого органу, зокрема здійснювати замість Комісії оцінку достатності та достовірності доказів на предмет підтвердження факту безпосередньої участі позивача у визначених законом заходах, оскільки така оцінка вимагає спеціальних відомчих знань про організацію оперативно-рятувальної діяльності, а також безпосереднього дослідження первинних документів і пояснень осіб, причетних до відповідних подій, тобто того інструментарію, яким володіє саме Комісія, а не суд. 
Водночас перевірка того, чи здійснила Комісія таку оцінку взагалі, чи дотрималася вона встановленої законодавством процедури всебічного з`ясування обставин перед ухваленням рішення, є питанням не дискреційної доцільності рішення, а його законності в розумінні пункту 3 частини другої статті 2 КАС України, тобто питанням, вирішення якого прямо віднесено до компетенції адміністративного суду. 
Задовольняючи позов у частині визнання оскаржуваного рішення протиправним із наведених вище підстав, суд не встановлює і не має наміру встановлювати, що позивач дійсно брав безпосередню участь у визначених законом заходах протягом усього заявленого ним періоду чи хоча б у межах трьох задокументованих епізодів березня 2022 року, оскільки остаточне вирішення цього фактичного питання, з урахуванням наведеного вище розподілу компетенції, належить саме Комісії, яка має вчинити для цього усі передбачені законодавством дії.
Оцінюючи заявлене позивачем клопотання про витребування судом у ГУ ДСНС у Житомирській області додаткових доказів - документів щодо залучення позивача до виконання завдань, журналів виїздів (бойових розпоряджень) та документів щодо формування матеріалів для надання статусу учасника бойових дій, - суд враховує, що згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог, а повноваження суду щодо витребування доказів з власної ініціативи, передбачені частиною четвертою статті 9 КАС України, спрямовані на забезпечення повного та всебічного з`ясування обставин, які мають значення саме для вирішення спору судом, а не на підміну судом функції суб`єкта владних повноважень щодо збирання доказів для цілей ухвалення власного, по суті наново сформульованого рішення про надання статусу. 
Оскільки висновок суду про протиправність оскаржуваного рішення ґрунтується на встановленій судом неповноті процедури розгляду заяви позивача Комісією, а не на самостійному встановленні судом факту участі позивача у відповідних заходах, необхідність витребування судом зазначених документів для цілей вирішення цього спору відсутня; зазначені документи підлягають дослідженню безпосередньо Комісією під час повторного розгляду матеріалів позивача з використанням наданих їй пунктом 2 розділу II Положення № 1048 повноважень.
З цих же підстав суд не вбачає підстав для залучення до участі у справі як третьої особи самого ГУ ДСНС у Житомирській області, адже рішення суду жодним чином не впливає на його права та обов`язки.
Щодо розподілу тягаря доказування суд враховує частину другу статті 77 КАС України, згідно з якою в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача. 
Відповідач у цій справі обмежився наданням суду того самого листа ГУ ДСНС у Житомирській області від 19.01.2026, на який посилалася і Комісія, а також загальними доводами про законність застосованої нею процедури, проте жодних доказів того, що Комісія вжила додаткових заходів для з`ясування обставин справи понад направлення одного запиту, відповідач суду не надав. 
Оцінюючи наведені докази за правилами статті 90 КАС України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд доходить висновку, що відповідач не довів обґрунтованості оскаржуваного рішення в розумінні пункту 3 частини другої статті 2 КАС України, а тому тягар доказування, покладений на нього законом, залишився нереалізованим. 
Узагальнюючи наведене, суд доходить висновку, що рішення Комісії, оформлене витягом з протоколу № 47 від 30.01.2026, в частині відмови в наданні позивачу статусу учасника бойових дій, було ухвалене без дотримання вимог обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, визначених пунктами 3, 5 та 6 частини другої статті 2 КАС України, оскільки Комісія, встановивши відсутність довідки за формою додатка 6 до Порядку № 413, не вичерпала наданих їй пунктом 6 Порядку № 413 та пунктом 2 розділу II Положення № 1048 повноважень для всебічного з`ясування обставин, за яких ця довідка виявилася невидана, зокрема не здійснила змістовної оцінки поданих позивачем рапортів та списку, не з`ясувала причин, з яких рапорти не були передані на розгляд керівництва обласного управління, не скористалася правом заслухати пояснення позивача та осіб, безпосередньо причетних до складення відповідних документів, і фактично ототожнила недоліки внутрішньовідомчого документообігу, до яких позивач жодного відношення не мав і на які вплинути не міг, з відсутністю самого факту участі позивача у визначених законом заходах. 
Разом із тим, з підстав, викладених вище, суд вважає, що належним та пропорційним способом захисту порушеного права позивача в цій справі є не покладення на відповідача обов`язку прийняти рішення про надання позивачу статусу учасника бойових дій, а зобов`язання Комісії повторно розглянути подані позивачем матеріали з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, включно з необхідністю дослідження змісту поданих позивачем документів по суті, з`ясування причин, з яких рапорти від 6, 10 та 22.03.2022 не були реалізовані у встановленому порядку, використання наданого Комісії пунктом 2 розділу II Положення № 1048 права витребування додаткових документів та заслуховування пояснень заявника і свідків, а також з урахуванням наявної розбіжності між задокументованими епізодами та заявленим періодом участі позивача у відповідних заходах.
Обрання судом саме такого способу захисту зумовлене тим, що остаточне вирішення питання про наявність чи відсутність передбачених законом підстав для набуття позивачем статусу учасника бойових дій вимагає дослідження та оцінки доказів по суті, що безпосередньо віднесено законодавцем до компетенції Комісії, а не суду, і пряме зобов`язання відповідача надати позивачу відповідний статус за відсутності належної, вичерпної процедури дослідження обставин справи означало б підміну судом функцій суб`єкта владних повноважень, що не узгоджується з принципом розподілу влади та межами судового контролю, встановленими статтею 2 КАС України. У зв`язку з наведеним позовна вимога про зобов`язання Комісії прийняти рішення саме про надання позивачу статусу учасника бойових дій підлягає задоволенню лише в частині зобов`язання здійснити повторний розгляд поданих матеріалів з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, а в частині прямого зобов`язання надати такий статус задоволенню не підлягає.
Із підстав, наведених при аналізі обставин справи, суд також дійшов висновку про відсутність необхідності у витребуванні судом додаткових доказів у ГУ ДСНС у Житомирській області, оскільки таке витребування є доцільним та належним до компетенції саме Комісії під час повторного розгляду матеріалів справи, а не суду під час вирішення цього спору.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується частиною першою статті 139 КАС України, згідно з якою при частковому задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, судові витрати, здійснені позивачем, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, пропорційно до задоволених вимог. 
Зважаючи на те, що судом задоволено основну позовну вимогу про визнання оскаржуваного рішення протиправним та його скасування, а вимога про зобов`язання вчинити дії задоволена в частині, необхідній для повного відновлення порушеного права позивача, спосіб захисту якого визначається судом самостійно, суд вважає, що сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1064,96 грн, підтверджений наявним у матеріалах справи доказом сплати, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 9, 72-77, 90, 122, 139, 241, 242, 245, 246, 250, 255, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (вул. Гончара Олеся, 55А, м. Київ, 01054, РНОКПП 38516849) задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Державній службі України з надзвичайних ситуацій, оформлене витягом з протоколу № 47 від 30.01.2026, в частині відмови в наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.
Зобов`язати Комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Державній службі України з надзвичайних ситуацій повторно розглянути подані ОСОБА_1 матеріали щодо надання статусу учасника бойових дій, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з надзвичайних ситуацій на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1064,96 грн (однієї тисячі шістдесяти чотирьох гривень 96 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено: 23 липня 2026 р.

23.07.26