Єдиний унікальний № 371/893/23
Номер провадження № 2/371/690/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" серпня 2026 р.         м. Миронівка
Миронівський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді        Кириленко М.О.
за участю секретаря судового засідання      Овчаренко В.С.
прокурора         Фрей Р.А.
представника позивача ОСОБА_1 адвоката   Рудика Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миронівка Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, -

ВСТАНОВИВ:

До Миронівського районного суду Київської області надійшла на новий розгляд, згідно постанови Верховного Суду від 12 листопада 2025 року (провадження №61-16659св24), цивільна справа за позовом  ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 10 травня 2018 року йому старшим слідчим з особливо важливих справ Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України Дзюбаком О. В. вручено письмове повідомлення про підозру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 32016000000000015, за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 212 Кримінального кодексу (далі - КК) України.
Згідно з обвинувальним актом від 25 травня 2018 року його злочинні дії як службової особи Приватного акціонерного товариства (далі - ПрАТ) «Миронівське хлібоприймальне підприємство» полягають в умисному ухиленні від сплати податку на прибуток підприємства та податку на додану вартість за період з 01 березня 2014 року до 26 лютого 2015 року, вчиненому за попередньою домовленістю із невстановленими слідством особами, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів на загальну суму 774 021,07 грн, що у 1000 і більше разів перевищує установлений законодавством України неоподатковуваний мінімум доходів громадян і є значним розміром.
Вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 01 лютого 2022 року його визнано невинуватим за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 212 КК України, та виправдано за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення. Вирок набрав законної сили саме 20 жовтня 2022 року.
Внаслідок змін у щоденному житті він був зобов`язаний прибувати за кожною вимогою суду, слідчого судді, слідчого або прокурора, за безпідставними викликами на допити до старшого слідчого з особливо важливих справ Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України капітана податкової міліції ОСОБА_2 . Такі виклики переслідували мету виключно здійснення психологічного тиску та визнання ним своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення. Він був зобов`язаний прибувати в численні судові засідання, де розгляд справи неодноразово більше 30 разів відкладався у зв`язку з неявкою прокурора. Він не міг здійснювати безпосередні трудові обов`язки як голови правління ПрАТ «Миронівське хлібоприймальне підприємство». Окрім того, погіршилися стосунки у сім`ї та з оточуючими. Його авторитет серед колег був підірваний. Кримінальна справа набула значного суспільного резонансу, неодноразово була висвітлена в засобах масової інформації, через мережу Інтернет. Ситуація щодо безпідставного обвинувачення в злочині суттєво вплинула на його репутацію як керівника підприємства та, як наслідок, створила негативний імідж його кандидатури під час останніх звітно-виборчих зборів голови правління ПрАТ «Миронівське хлібоприймальне підприємство», у зв`язку з чим він втратив роботу.
З моменту вручення письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили він фактично чотири з половиною роки перебував під слідством. Тягар обвинуваченого завдавав йому моральних переживань та страждань, він був позбавлений можливості реалізувати себе як зразковий громадянин держави Україна, керівник підприємства, голова родини. Протягом чотирьох років не мав можливості повноцінно відпочити, скористатись черговою відпусткою за місцем роботи, провести час з дружиною, дітьми та онуками. Протягом часу досудового розслідування та численних судових розглядів справи був морально пригніченим, відчував своє приниження, викликане неправомірними діями органу досудового розслідування та прокурора у кримінальному провадженні.
Враховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних), яких він зазнав, характеру немайнових втрат (їх тривалості протягом більше чотирьох з половиною років, необхідності тривалого безрезультатного психологічного відновлення) та з урахуванням принципів рівності, поміркованості, розумності, справедливості, спричинену моральну шкоду визначив у розмірі 2 500 000, 00 грн. 
З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач просив відшкодувати  ОСОБА_1 шкоду завдану незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури у розмірі 1 500 000, 00 грн.
Ухвалою суду від 06 січня 2026 року прийнято справу до провадження та призначено до підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 25 лютого 2026 року залучено до участі у справі співвідповідача - державу в особі Державної казначейської служби України.
Ухвалою суду від 26 травня 2026 року прийнято до розгляду заяву представника позивача  ОСОБА_1 адвоката Рудика Юрія Володимировича про зменшення позовних вимог. Закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.
Відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 26.06.2026 року, відповідач-2 просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі та розглядати справу за відсутності представника ДКСУ. Відзив обґрунтований тим, що вимоги позивача до відповідача-2 є безпідставними, оскільки ДКСУ жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала з ним у правовідносини та жодної шкоди позивачу не завдала. Крім того, позивач не має права на відшкодування моральної шкоди, оскільки вина органів, що здійснювали досудове розслідування, не встановлена належним чином та не доведена незаконність їх дій. Позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні. 
Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, у відзиві на позов просив слухати справу за його відсутності.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, та на підставі наявних у справі доказів.
Представник відповідача прокурор Фрей Р.А. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволені позову.
Вислухавши думку учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.
Судом встановлено, що 10 травня 2018 року позивачу старшим слідчим з особливо важливих справ Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України Дзюбаком О.В. вручено письмове повідомлення про підозру , яке датовано 26 квітня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №32016000000000015 від 26 січня 2016 року у вчиненні кримінального провадження, передбаченого ч. 2 ст. 212 КК України. Повідомлення про підозру погоджене прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами державної фіскальної служби України радником юстиції В. Яцинином.
Обвинувальний акт затверджений 25 травня 2018 року прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтриманням державного обвинувачення Генеральної прокуратури України радником юстиції Яциненим В.В. В липні 2018 року, обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212 КК України було повідомлено Шевченківським районним судом міста Києва про розгляд кримінального провадження ЄУН 761/23010/18, провадження № 1кп/761/1746/2018.
Розгляд кримінального провадження судом відкладено на 18 вересня 2018 року.
18 вересня 2018 року Шевченківський районний суд міста Києва за неодноразовим зверненням уваги захисника Рудика Ю.В. про непідсудність даного кримінального провадження такому суду встановив, що кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212 КПК України такому суду не підсудне та направив його до Київського апеляційного суду для визначення його підсудності, який своєю ухвалою підсудність кримінального провадження визначив Кагарлицькому районному суду Київської області.
З 27 грудня 2018 року кримінальне провадження (ЄУН 761/23010/18) про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212 КК України перебувало у провадженні Кагарлицького районного суду Київської області.
Вироком Кагарлицького районного суду Київської області 01 лютого 2022 року  ОСОБА_1 визнано невинуватим по обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ст. 212 ч. 2 КК України та виправдано за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення.
Згідно ухвали судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду (справа 761/16123010/18, провадження 1кп/824/3212/2022) від 20 жовтня 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 01 лютого 2022 року, яким  ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 212 КК України та виправдано за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення закрите.
Тобто, виходячи з вимог ст. 532 КПК України вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 01 лютого 2022 року набрав законної сили саме 20 жовтня 2022 року.
З метою захисту своїх порушених прав, посилаючись на ст. 1176 ЦК України, Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури.
У ст. ст. 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР, шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню відповідно до положень цього Закону.
Згідно ч. 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР, у випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Згідно п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Тобто, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі, й відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Таким чином, цим Законом визначений мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, та не встановлено граничний розмір такої шкоди.
З огляду на зазначені положення Закону № 266/94-ВР, ОСОБА_1 має право на відшкодування на його користь за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди, яку необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом.
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди, позивач зазначив, що внаслідок дій правоохоронного органу з надто тривалого незаконного кримінального переслідування та намагання притягнути його до кримінальної відповідальності, які дискредитували позивача як працівника в очах колег та керівництва принизили його авторитет, честь, гідність та ділову репутацію, позивачу завдано значні душевні страждання; тривале незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та перебування під слідством. 
На думку позивача, для відновлення нормального психологічного стану та відновлення ділової репутації йому має бути відшкодовано 1 500 000, 00 грн моральної шкоди.
Судом з`ясовано чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме, негативні наслідки, які продовжувалися для позивача внаслідок тривалого незаконного кримінального переслідування, оскільки позивач перебував під досудовим слідством та судом протягом 4 років 5 місяців і за вказаний період перебував у статусі підозрюваного та обвинуваченого, і в судовому порядку він змушений доводити свою невинність, тобто враховано характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Сам по собі факт винесення виправдувального вироку відносно позивача надає йому право на відшкодування моральної шкоди в силу вимог Закону № 266/94-ВР у мінімально визначеному розмірі.
Максимальний розмір відшкодування указаної шкоди законом не установлений, однак має визначатися компетентним органом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, з урахуванням при цьому вимог розумності та справедливості.
Дослідивши наявні матеріали справи, зокрема, вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 01.02.2022 року у справі № 761/23010/18, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 212 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні кримінального правопорушення, судом встановлено, що надані стороною обвинувачення та зібрані судом під час судового слухання докази, не підтвердили пред`явленого обвинувачення ОСОБА_1 , що підтверджує перебування позивача у статусі підозрюваного та обвинуваченого протягом 4 років 5 місяців. 

Суд також враховує перебування позивача ОСОБА_1 протягом тривалого часу під слідством та судом; обсяг заподіяної позивачу моральної шкоди; глибину та тривалість його страждань внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, позивач жив у постійному страху бути засудженим за не скоєний ним злочин, втратив репутацію добросовісного державного службовця, що мало для нього негативні наслідки та суттєво вплинуло на його психоемоційний стан, а також вимагало додаткових зусиль для організації його життя.
Отже, початок перебігу строку перебування під слідством та судом суд рахує з моменту пред`явлення підозри - 26.04.2018 по 20.10.2022 (набрання чинності виправдувальним вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 01.02.2022 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 22.10.2022 року), а тому, на думку суду, загальний строк складає повних 53 місяці та 24 дні.
З огляду на те, що позивач перебував під слідством та судом протягом 53 місяців та 24 дні, ураховуючи цей термін та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди на користь позивача у розмірі 465 208, 60 грн (53 х 8647 = 458 291, 00 грн. - за 53 місяці; 8647 : 30 х 24 = 6 917, 60 грн - за 24 дні; 458 291, 00 грн + 6 917, 60 грн = 465 208, 60 грн), що відповідає встановленим обставинам та вимогам закону, за розрахунком мінімальної заробітної плати на дату ухвалення судового рішення.
Ураховуючи, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди в розмірі 1 500 00, 00 грн, особа не має отримувати необґрунтований дохід та зловживати правом на відшкодування.
Стосовно доводів, викладених у відзиві Державної казначейської служби України, слід зазначити наступне.
Відповідно до п. 1 «Положення про Державну казначейську службу України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215, ДКСУ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Згідно з підпунктом 2 п. 4 цього Положення ДКСУ відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Офіс Генерального прокурора та ДКСУ (яка відповідно до законодавства є органом, що здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 (далі - Порядок).
За змістом п.п. 3, 35 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами ДКСУ у порядку черговості надходження таких документів до органів ДКСУ. ДКСУ здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц зазначила, що тлумачення ч. 2 ст. 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин.
При цьому, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.
Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.
Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.
Разом із тим варто зауважити, що у практиці Верховного Суду існують різні підходи щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, зокрема органами державної виконавчої служби. Цей висновок зроблено на підставі аналізу постанов Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 750/1591/18-ц, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11.04.2018 року у справі № 461/4137/14, від 01.08.2018 року у справі № 520/4116/16-ц та від 20.02.2019 року у справі № 489/515/17, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.07.2018 року у справі № 910/3007/16 та від 20.06.2019 року в справі № 910/17999/17.
У зазначених судових рішеннях Верховного Суду різняться висновки щодо статусу ДКСУ у справах, де відповідачами виступають державні органи (держава) як сторони спору, яка має здійснювати відшкодування за порушені права позивачів від імені держави у разі присудження такого відшкодування. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 750/1591/18-ц погодилась з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування шкоди безпосередньо з органу державної влади, яким (посадовими чи службовими особами якого) її завдано, не вимагаючи залучення ДКСУ. Разом з тим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 року у справі № 489/515/17 викладено висновок, який зводиться до того, що належними відповідачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної державою (зокрема, через неналежне забезпечення державною виконавчою службою виконання судового рішення), є Держава Україна в особі Міністерства юстиції України та ДКСУ. 
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.
Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.
Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі № 641/8857/17. При цьому Велика Палата розглядала цивільну справу за позовом фізичної особи до прокуратури Харківської місцевої прокуратури № 5, Прокуратури Харківської області, ДКСУ про визнання дій незаконними, відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду; тобто ДКСУ у цій справі мала статус відповідача. 
З огляду на вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, суд вважає за можливе зобов`язати ДКСУ виплатити з рахунку державного бюджету позивачу в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 465 208, 60 грн.
Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Оскільки, позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача-1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 073, 60 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 55, 56 Конституції України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 23, 1176 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13, 76-81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури - задовольнити частково.
Стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 465 208, 60 (чотириста шістдесят п`ять тисяч двісті вісім гривень шістдесят копійок) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь держави 1 073, 60 грн (одну тисячу сімдесят три гривні шістдесят копійок) у відшкодування судового збору.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити. 
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя         М.О.  Кириленко