КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
16 липня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/12128/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Шкоріної О. І., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі: представника позивача - адвоката Юрлагіної О. С.,
представника відповідача - адвоката Сібірцевої О. С.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Юрлагіної Валерії Валеріївни, в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Жука М. В.
від 23 березня 2026 року 
у цивільній справі № 756/6486/25 Оболонського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про встановлення режиму окремого проживання подружжя,
У С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачки про встановлення режиму окремого проживання подружжя.
В обґрунтування позову зазначав, що з 15.03.1997 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та на утриманні мають дітей - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки на даний час погіршились подружні відносини, й позивач не хоче спільно проживати з дружиною, просив суд встановити між ним та ОСОБА_2 режим окремого проживання.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 березня 2026 року відмовлено у задоволені позову.
В апеляційній скарзі адвокат Юрлагіна В. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції самостійно розширив зміст диспозиції частини першої статті 119 Сімейного кодексу України, безпідставно виокремивши додаткову обов`язкову умову для сепарації у вигляді повного припинення сімейних відносин між подружжям. На думку апелянта, режим окремого проживання за своєю правовою природою не є тотожним розірванню шлюбу, а тому закон прямо передбачає збереження правового зв`язку, прав та обов`язків подружжя після його встановлення. Звертає увагу на те, що волевиявлення позивача щодо небажання спільно проживати з дружиною є обґрунтованим і базується на конкретній обставині погіршення подружніх відносин, а закон не ставить сепарацію у залежність від доведення винної поведінки сторін чи відсутності майнових наслідків. Скаржник наголошує, що суд першої інстанції помилково ототожнив епізодичну взаємодію сторін, як-от спільні поїздки до Австрії, Туреччини та Індії, або перерахування коштів у сумі 4 500 грн, із фактом реального спільного проживання, існування спільного побуту та бюджету. 
У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Сібірцева О. С. в інтересах ОСОБА_2 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним. Переконана, що частина перша статті 119 Сімейного кодексу України має застосовуватися у системному зв`язку з частиною другою цієї ж статті, яка передбачає припинення сепарації у разі поновлення сімейних відносин. ОСОБА_2 вказує на суперечливу поведінку чоловіка, яка порушує принцип добросовісності, оскільки між ними продовжують існувати шлюбні відносини, підтверджені спільними подорожами протягом 2023-2025 років, оплатою договору про надання спортивно-оздоровчих послуг на суму 32 994 грн від 24.08.2025 та бронюванням авіаквитків у вересні 2025 року на суму 96 662,44 грн. Зазначає, що дійсною і штучною метою звернення чоловіка до суду є вирішення виключно майнових питань, пов`язаних із наміром укласти бізнес-угоду щодо купівлі нерухомості вартістю 1 000 000 доларів США без згоди дружини, що свідчить про явне зловживання процесуальними та матеріальними правами.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Юрлагіна О. С., підтривала апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів
Представника відповідача - адвокат Сібірцева О. С., проти задоволення скарги заперечила з підстав та доводів викладених у відзиві. 
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення предстаників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Судом установлено, що відповідно до повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 на ОСОБА_2 15.03.1997 зареєстрували шлюб (а.с. 6).
Під час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народились діти - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 7-8).
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_1 з 21.07.2021 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 2).
Згідно відомостей з єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 з 08.10.2014 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11).
Як вбачається з гарантійного листа ТОВ «Спорт Лайф Київ-1» від 04.11.2025 товариство засвідчує укладання договору про надання спортивно-оздоровчих послуг № ДРМ0094699 від 24.08.2025 між ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та виконавцем. Строк дії клубної картки становить 365 календарних днів з дня її активації. Замовником було сплачено повну вартість спортивно-оздоровчих послуг за договором, яка становить 32 994 грн 00 коп. (а.с. 89).
Згідно наданих ОСОБА_2 фотографій із прив`язкою до дати, часу та місця вона із ОСОБА_1 разом перебували у період з 12.04.2023 по 17.04.2023 в Австрії, у період з 23.09.2024 по 24.09.2024 у Туреччині, у період з 03.01.2025 по 13.01.2025 в Індії (а.с. 61-84).
Згідно виписки по надходженням по картці, що належить ОСОБА_2 у період з 20.06.2025 по 23.06.2025 ОСОБА_1 перерахував на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 4 500 грн 00 коп.
У період з 25 серпня по 7 вересня сторони спілкувались в месенджері у стилі, притаманному для осіб, що перебувають у близьких стосунках (а.с. 100-110).
У судовому засіданні суду перешої інстанції, ОСОБА_1 посилаючись на викладені у позовній заяві обставини позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити, при цьому зазначив, що він з ОСОБА_2 спільно не проживають більше трьох років, грошові кошти він їй надсилає на утримання дітей, у спільних подорожах ОСОБА_2 виступає у ролі супроводжуючої особи їх спільних дітей; подальшого розвитку відносин з дружиною та наміри зберегти стосунки він не бачить.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов, а саме неможливість або небажання дружини і або чоловіка проживати спільно та припинення сімейних відносин між подружжям. Суд зазначив, що системний аналіз положень статей 119, 120 Сімейного кодексу України вказує на встановлення сепарації з метою подальшого поновлення шлюбних відносин у періоди кризи, тоді як її застосування виключно для набуття майна в особисту приватну власність суперечить загальній меті цього інституту. Встановивши, що ОСОБА_1 під час судового розгляду заявив про повну відсутність наміру відновлювати подружні стосунки, суд першої інстанції вважав таку позицію несумісною із сутністю окремого проживання. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд виявив факти тривалих спільних подорожей подружжя до Австрії, Туреччини та Індії, регулярних фінансових перерахувань, оплати фітнес-послуг на користь дружини та близького спілкування у месенджерах. Оцінюючи ці обставини за правилами змагальності та стандарту більшої переконливості доказів, суд визнав пояснення відповідача вагомішими, оскільки позивач не надав жодних належних доказів на підтвердження своєї позиції. Встановивши, що реєстрація місця проживання сторін за різними адресами сама по собі не доводить факт їхнього окремого проживання з огляду на право на вільний вибір місця проживання, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог та залишив позов без задоволення.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. 
Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає повністю, оскільки ухвалено на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими у судовому засіданні доказами. 
Згідно зі статтею 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, при чому подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з поважними причинами не проживають спільно.
Відповідно до частини першої статті 119 Сімейного кодексу України режим окремого проживання може бути встановлений за заявою подружжя або за позовом одного з них у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. 
Інститут сепарації за своєю історичною та правовою природою виник як легальна альтернатива розірванню шлюбу, спрямована на надання подружжю часу для подолання кризових явищ, врегулювання особистих протиріч та перспективного збереження сім`ї без повного руйнування шлюбного союзу. Водночас, за відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації, волевиявлення одного з них не може бути суто формальним, воно має бути належним чином обґрунтованим конкретними обставинами сімейного життя та підтвердженим належними й допустимими доказами в процесі судового розгляду. 
При вирішення такого спору, на суд покладається обов`язок ретельно дослідити та встановити фактичні взаємини сторін, переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не використовувався як формальний інструмент для вирішення спірних майнових питань. Використання інституту сепарації всупереч його справжньому законодавчому призначенню, зокрема як штучного засобу для створення негативних майнових наслідків для іншого з подружжя чи штучного припинення дії презумпції спільної сумісної власності, може бути визнана формою зловживання правом, що відповідно до положень статей 13, 16 ЦК України є самостійною підставою для відмови у судовому захисті.
Основними об`єктивними підставами для встановлення такого режиму є повна відсутність спільних життєвих цілей, тривале окреме проживання, тривале неведення спільного господарства, наявність глибоких тривалих конфліктів чи розбіжностей у поглядах на життя, які унеможливлюють подальше збереження шлюбного укладу. 
Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
З матеріалів справи убачається, що позивачем ОСОБА_1 не було надано жодних належних, допустимими та достатніх доказів на підтвердження обставин фактичного розладу подружнього життя чи роздільного проживання. Натомість матеріали справи містять беззаперечні докази протилежного характеру, а саме факти активної спільної життєдіяльності сторін, ведення спільного побуту, здійснення регулярних спільних подорожей з дітьми до Австрії, Туреччини та Індії, що відбувалися протягом 2023-2025 років, а також факт фінансової підтримки позивачем відповідачки та існування між ними постійної комунікації інтимного змісту. 
Колегія суддів зазначає, що за відсутності інших ознак припинення сім`ї, сталі прояви спільного відпочинку, фінансової взаємодії та ведення близької комунікації свідчать про збереження сімейно-правового зв`язку між подружжям та спростовують твердження про кризу у стосунках. Більше того, вчинення частини дій з боку позивача безпосередньо після подання позову у травні 2025 року свідчать про очевидну непослідовність його позиції та суперечливу поведінку. 
Відповідно до загальних засад цивільного законодавства, зокрема принципів справедливості, добросовісності та розумності, цивільні та сімейні права мають здійснюватися особою вільно, але у межах, визначених законом, при цьому не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У приватній доктрині та судовій практиці сформовано підхід, згідно з яким ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці (доктрина venire contra factum proprium), що базується на обов`язку дотримуватися принципів добросовісності та чесної ділової практики. Поведінка позивача, який у повсякденному житті демонструє наявність близьких подружніх стосунків, фінансує потреби дружини та відпочиває разом із нею, проте в судовому порядку вимагає визнання факту неможливості спільного проживання, є очевидно суперечливою. 
Хоча наявність майнових спорів сама по собі не позбавляє особу права на встановлення режиму окремого проживання, це правило застосовується виключно в тих випадках, коли факт реального розладу подружніх стосунків та окремого проживання є об`єктивно доведеним. У цій справі суд першої інстанції, належним чином застосувавши стандарт більшої переконливості, об`єктивно оцінив наявні докази у їхній сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, адже волевиявлення позивача на встановлення режиму окремого проживання є суто формальним, доцільності встановлення режиму окремого проживання позивачем не доведено.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу адвоката Юрлагіної Валерії Валеріївни, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 20 липня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна

В. В. Саліхов