ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" липня 2026 р. Справа№ 910/2692/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Сибіги О.М.
суддів: Станіка С.Р. 
Тищенко О.В. 

секретар судового засідання: Михайленко С.О.
за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 02.07.2026
Розглянувши матеріали апеляційних скарг Акціонерного товариства "Українська залізниця" м. Києва в особі Філії "Центр охорони здоров`я", в особі Структурного (виробничого) підрозділу "Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 2" та Всеукраїнської громадської організації "Асоціація лікарів-інтерністів України"
на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024
повний текст рішення складено та підписано 10.10.2024
у справі № 910/2692/24 (суддя Паламар П.І.)
За позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" м. Києва в особі Філії "Центр охорони здоров`я", Структурного (виробничого) підрозділу "Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 2"
до Всеукраїнської громадської організації "Асоціація лікарів-інтерністів України"
про виселення, стягнення боргу, неустойки, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання, ціна позову 578 731,26 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Акціонерне товариство "Українська залізниця" м. Києва в особі Філії "Центр охорони здоров`я", Структурного (виробничого) підрозділу "Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 2" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Всеукраїнської громадської організації "Асоціація лікарів-інтерністів України" (відповідач) про: стягнення 313 778,68 грн боргу по орендній платі за договором оренди № ЦОЗ/ТН-1041 від 14.02.2022, 118 811,89 грн пені, 9 413,36 грн штрафу, 16 733,73 грн інфляційних втрат, 7 930,98 грн 3% річних, неустойку у розмірі подвійної плати за користування приміщенням за час прострочення, 112 062,62 грн боргу за договором про відшкодування послуг; виселення відповідача з нежитлових приміщень загальною площею 117,2 кв. м, розташованих на 2-му та 6-му поверхах дев`ятиповерхової будівлі терапевтичного корпусу (літера В) Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 по проспекту Повітрофлотському, 9 у м. Києві, зобов`язавши Всеукраїнську громадську організацію "Асоціація лікарів-інтерністів України" передати вказане майно за актом приймання-передачі Акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я", Структурного (виробничого) підрозділу "Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 2".
Позовні вимоги мотивовано тим, що у зв`язку із простроченням відповідачем оплати орендних платежів за користування орендованим майном більше 3 місяців, позивач 13.10.2023 листом № ЦОЗ-06/264 повідомив відповідача про дострокове припинення дії спірного договору з 31.10.2023, просив звільнити орендоване приміщення та повернути орендоване майно. З часу припинення договору 31.10.2023 відповідач передане в оренду майно позивачу не повернув, та займає орендоване приміщення безпідставно. Усупереч умов договору оренди відповідач не сплатив орендну плату за користування приміщеннями за період з 14.02.2022 по 31.10.2023. Також у порушення умов договору про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна від 18.02.2022 № ЦОЗ/ТН-1045 орендар не відшкодував орендодавцю вартість комунальних послуг, наданих протягом вказаного періоду.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/2692/24.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у справі № 910/2692/24 позов задоволено частково. Стягнуто з Всеукраїнської громадської організації "Асоціація лікарів-інтерністів України" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 313 778,68 грн боргу по орендній платі, 16 733,73 грн збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 7 930,98 грн 3% річних з простроченої суми, 20 000,00 грн пені, 9 413,36 грн штрафу, 5 517,85 грн витрат по оплаті судового збору. Виселено Всеукраїнську громадську організацію "Асоціація лікарів-інтерністів України" з нежитлових приміщень загальною площею 117,2 кв. м, розташованих на 2-му та 6-му поверхах дев`ятиповерхової будівлі терапевтичного корпусу (літера В) Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 по проспекту Повітрофлотському, 9 у м. Києві, зобов`язавши Всеукраїнську громадську організацію "Асоціація лікарів-інтерністів України" передати указане майно за актом приймання-передачі Акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я", Структурного (виробничого) підрозділу "Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 2". У позові в іншій частині відмовлено.
В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що 14.02.2022 між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди нерухомого майна № ЦОЗ/ТН-1041, який було розірвано позивачем в односторонньому порядку з 31.10.2023. Водночас, за період фактичного користування відповідачем орендованим майном у період з 14.02.2022 по 31.10.2023 орендарем прострочено виконання зобов`язань в частині сплати орендних платежів, тому з відповідача підлягають до стягнення основний борг, інфляційні втрати, 3% річних, штраф та пеня. 
При цьому, враховуючи характер вчиненого правопорушення, відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем строків орендної плати, а також задля того, щоб сума штрафних санкцій не становила джерела безпідставного збагачення кредитора, суд першої інстанції дійшов висновку за можливе зменшити розмір належної з відповідача на користь позивача неустойки до 20 000,00 грн.
Місцевий господарський суд виходячи з встановленого факту розірвання договору оренди з 31.10.2023, та відсутністю у відповідача правових підстав для користування спірним приміщенням після вказаної дати, дійшов висновку, що позовні вимоги про повернення орендованого приміщення шляхом виселення з нього відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Також суд першої інстанції враховуючи достатність присудженого на користь позивача розміру компенсації за порушення відповідачем зобов`язання по сплаті орендної плати за договором не вбачав підстав для ухвалення рішення про нарахування відповідно до частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України відсотків на суму боргу до моменту виконання рішення. 
Судом першої інстанції також зазначено, що заявляючи вимогу про стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за оренду майна, позивач не розрахував їх розміру та не оплатив її судовим збором, а тому така вимога, яку позивач фактично не відніс до предмету спору, не розглядається.
Суд першої інстанції, встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували надання відповідачу комунальних послуг (їх обсягу та вартості) за договором від 18.02.2022 № ЦОЗ/ТН-1045, дійшов висновку про відмову у позові в частині стягнення 112 062,62 грн боргу за вказаним договором.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів
Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у справі № 910/2692/24, 29.10.2024 Акціонерне товариство "Українська залізниця" м. Києва в особі Філії "Центр охорони здоров`я" в особі Структурного (виробничого) підрозділу "Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 2" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у справі № 910/2692/24 в частині стягнення 118 811,92 грн пені за прострочення сплати орендної плати, 112 062,62 грн витрат на утримання орендованого нерухомого майна та неустойки за неповернення майна з оренди з розрахунку подвійної орендної плати починаючи з 01.11.2023 у розмірі, обрахованому на день ухвалення рішення суду, та прийняти нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що рішення суд першої інстанції в оскаржуваній частині прийнято без з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалення оскаржуваного рішення при неправильному застосуванні норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є підставою для його скасування. 
В обгрунтування поданої апеляційної скарги скаржник зазначає, що відсутні підстави, передбачені статтею 233 Господарського кодексу України та статтею 616 Цивільного кодексу України, для зменшення судом першої інстанції суми неустойки (пені) за порушення строків орендної плати до 20 000,00 грн.
Скаржник також зазначає, що місцевий господарський суд необгрунтовано відхилив позовні вимоги про стягнення витрат на утримання орендованого майна за договором від 18.02.2022 № ЦОЗ/ТН-1045, оскільки направлені на адресу відповідача рахунки та акти є достатньою правовою підставою їх оплати.
Крім того, скаржник стверджує про те, що вимога про стягнення неустойки з розрахунку подвійної орендної плати за неповернення майна з оренди у сумі 27 237,32 грн на місяць, починаючи з 01.11.2023 у розмірі, обрахованому на день ухвалення рішення суду, є правомірним та грунтується на приписах частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, тому судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні таких вимог.
Також не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у справі № 910/2692/24, 28.10.2024 Всеукраїнська громадська організація "Асоціація лікарів-інтерністів України" звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з урахуванням письмових пояснень від 17.12.2024, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у справі № 910/2692/24 в частині задоволених позовних вимог, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що рішення суд першої інстанції в оскаржуваній частині прийнято без з`ясування обставин, що мають значення для справи, що є підставою для його скасування. 
В обгрунтування поданої апеляційної скарги скаржник зазначає, що судом першої інстанції надано перевагу одним доказам (листування між сторонами) над іншими (сертифікатом ТПП), без їх оцінки в сукупності. 
Також скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено обставин щодо цільового призначення орендованого майна, зокрема, ким визначено призначення оренди, чи було воно узгоджено з Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця, чи мав відповідач повноваження самостійно орендувати відповідне майно тощо.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті
Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2024, матеріали апеляційної скарги Всеукраїнської громадської організації "Асоціація лікарів-інтерністів України" у справі № 910/2692/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Кравчук Г.А., Скрипка І.М.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді від 01.11.2024, матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" м. Києва в особі Філії "Центр охорони здоров`я" в особі Структурного (виробничого) підрозділу "Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 2" у справі № 910/2692/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Сибіга О.М., судді: Кравчук Г.А., Скрипка І.М.
Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2024 у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2692/24.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2024, для вирішення процесуальних питань щодо руху апеляційних скарг в межах справи № 910/2692/24 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Сибіга О.М., судді Скрипка І.М., Тарасенко К.В.
14.11.2024 ухвалою Північного апеляційного господарського суду витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/2692/24.
28.11.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/2692/24.
Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2024 у зв`язку з перебуванням судді Скрипки І.М. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2692/24.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2024, для вирішення процесуальних питань щодо руху апеляційних скарг в межах справи № 910/2692/24 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Сибіга О.М., судді Станік С.Р., Тарасенко К.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2024 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/2692/24 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" м. Києва в особі Філії "Центр охорони здоров`я", в особі Структурного (виробничого) підрозділу "Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 2" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024, розгляд справи призначено на 06.02.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2024 у справі № 910/2692/24 апеляційну скаргу Всеукраїнської громадської організації "Асоціація лікарів-інтерністів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у справі № 910/2692/24 залишено без руху та надано строк для їх усунення.
17.12.2024 Всеукраїнською громадською організацією "Асоціація лікарів-інтерністів України" усунено недоліки апеляційної скарги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/2692/24 за апеляційною скаргою Всеукраїнської громадської організації "Асоціація лікарів-інтерністів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024, розгляд справи за апеляційним скаргами позивача та відповідача об`єднано в одне апеляційне провадження, повідомлено учасників, що розгляд справи відбудеться 06.02.2025.
03.02.2025 Всеукраїнська громадська організація "Асоціація лікарів-інтерністів України" звернулась до Північного апеляційного господарського суду з клопотанням про зупинення апеляційного провадження, в якому просила зупинити апеляційне провадження у даній справі.
05.02.2025 до Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому проти доводів зазначеної апеляційної скарги заперечує та наводить власні на їх спростування, просить у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2025 у справі № 910/2692/24 розгляд справи відкладено на 20.03.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 зупинено апеляційне провадження у справі № 910/2692/24 до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/989/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 у справі № 910/2692/24 поновлено провадження у справі, розгляд справи призначено на 26.03.2026.
26.03.2026 судове засідання у справі 910/5412/25 не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді Сибіги О.М. у відпустці.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2026, у зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, для вирішення процесуальних питань в межах справи № 910/2692/24 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду, у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Станік С.Р., Тищенко О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 справу № 910/2692/24 за апеляційними скаргами Акціонерного товариства "Українська залізниця" м. Києва в особі Філії "Центр охорони здоров`я", в особі Структурного (виробничого) підрозділу "Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 2" та Всеукраїнської громадської організації "Асоціація лікарів-інтерністів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 прийнято до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду, у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Станік С.Р., Тищенко О.В., розгляд справи призначено на 28.05.2026.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2026 у справі № 910/2692/24 розгляд справи відкладено на 02.07.2025.
21.04.2026 до Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення апеляційного провадження до завершення касаційного провадження у справі № 910/989/25.
Водночас, враховуючи приписи статті 227 Господарського процесуального кодексу України та те, що Верховним Судом 18.06.2026 прийнято постанову у справі № 910/989/25, якою рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 у справі № 910/989/25 залишено без змін, відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про зупинення апеляційного провадження у даній справі № 910/2692/24.
Розглянувши матеріали справи, апеляційні скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" м. Києва в особі Філії "Центр охорони здоров`я", в особі Структурного (виробничого) підрозділу "Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 2" та Всеукраїнської громадської організації "Асоціація лікарів-інтерністів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у даній справі слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у справі № 910/2692/24 залишити без змін, з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вірно було встановлено Господарським судом міста Києва та перевірено судом апеляційної інстанції, 14.02.2022 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я" (надалі - орендодавець) та Всеукраїнською громадською організацією "Асоціація лікарів-інтерністів України" (надалі - орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна № ЦОЗ/ТН-1041 (надалі - договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно загальною площею 117,2 кв. м, а саме: частину нежитлового приміщення 2-го та 6-го поверхів дев`ятиповерхової будівлі терапевтичного корпусу (літера В) Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2, розташоване в м. Києві по проспекту Повітрофлотському, 9 загальною площею 14 113,5 кв. м (пункт 1.1 договору).
Згідно з пунктом 1.3 договору майно надається орендарю для його використання за цільовим призначенням - розміщення установи державної форми власності - кафедр пропедевтики внутрішньої медицини Національного медичного університету імені О.О. Богомольця.
Відповідно до пункту 2.1 договору передача орендареві майна в строкове платне користування здійснюється на підставі акта приймання-передачі майна. Майно вважається переданим орендодавцем орендарю з дати підписання уповноваженими представниками сторін акта приймання-передачі майна.
Пунктом 3.2 договору передбачено, що загальний розмір орендної плати за перший базовий місяць січень 2022 року користування майном становить 12 609,96 грн з ПДВ. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
Відповідно до пункту 3.3 договору орендна плата нараховується починаючи з дати передачі майна за актом приймання-передачі майна від орендодавця до орендаря та сплачується орендарем щомісяця, шляхом перерахування у безготівковій формі на поточний банківський рахунок орендодавця до 20 числа поточного місяця за попередній місяць, за який здійснюється розрахунок. Невиставлення рахунку орендодавцем не звільняє орендаря від сплати орендної плати за договором.
Згідно з пунктом 3.4 договору орендна плата не включає вартість комунальних послуг (послуг з електропостачання, теплопостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення), експлуатаційних та інших витрат, що безпосередньо пов`язані з майном. Відшкодування вартості комунальних послуг (послуг з електропостачання, теплопостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення), експлуатаційних та інших витрат, що безпосередньо пов`язані з майном, відшкодування земельного податку здійснюється орендарем орендодавцю щомісячно на підставі окремого підписаного сторонами договору про відшкодування витрат на утримання майна та надання комунальних послуг. Договір про відшкодування витрат на утримання майна та надання комунальних послуг орендарем та орендодавцем укладається протягом 5 робочих днів з дня підписання сторонами акта приймання-передачі майна від орендодавця до орендаря.
У пункті 3.5 договору передбачено, що у разі користування майном протягом неповного календарного місяця добова орендна плата за дні користування визначається на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.
Відповідно до пункту 3.9 договору у разі припинення (розірвання) договору орендар сплачує орендну плату до дати фактичного повернення майна за актом приймання-передачі майна включно.
Орендар зобов`язаний: прийняти майно згідно з актом приймання-передачі майна (пункт 5.2.1 договору); своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі, передбачені договором (пункт 5.2.3 договору); у разі припинення/розірвання договору повернути орендодавцю майно в належному стані (пункт 5.2.20 договору).
Відповідно до пункту 7.2 договору у разі порушення строків виконання грошових зобов`язань за договором орендар сплачує пеню від суми простроченого зобов`язання в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення грошового зобов`язання.
Згідно з пунктом 7.4 договору у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість орендаря по її сплаті становить загалом більше ніж три місяці, орендар також зобов`язується сплатити штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.
Пунктом 9.1 договору передбачено, що жодна із сторін не несе відповідальності за повне або часткове невиконання будь-яких умов договору у разі настання, зокрема, надзвичайних та невідворотних обставин, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами.
Згідно з пунктом 9.2 договору сторони зобов`язалися у п`ятиденний строк сповістити одна одну про початок форс-мажорних обставин, зокрема, введення воєнного стану, військових дій, що в подальшому має бути підтверджено документом, виданим компетентним органом, але не більше 20 робочих днів з дати виникнення обставин. Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про обставини непереборної сили, позбавляє сторону права посилання на них.
Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 09.02.2025, та в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 10.1 договору).
Договір може бути достроково припинений орендодавцем в односторонньому порядку за умови направлення орендарю письмового повідомлення про дострокове припинення договору не менш ніж за 15 календарних днів до дати припинення в разі, зокрема, порушення строку оплати орендної плати та інших платежів за договором більше ніж на 3 місяці або несплати їх в повному обсязі (пункт 10.5.4 договору).
Факт передачі позивачем обумовленого договором майна в користування відповідачу підтверджується актом приймання-передачі майна від 14.02.2022, підписаного представниками сторін та скріпленого печатками.
18.02.2022 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Філії "Центр охорони здоров`я" та Всеукраїнською громадською організацією "Асоціація лікарів-інтерністів України" було укладено договір про відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна № ЦОЗ/ТН-1045 (надалі - договір від 18.02.2022), відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець забезпечує утримання та обслуговування об`єкта нерухомого майна, а саме: частина нежитлового приміщення 2-го та 6-го поверхів дев`ятиповерхової будівлі терапевтичного корпусу (Літера В) Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський 9, загальною площею 14 113,5 кв. м, а також утримання прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах щодо обслуговування та утримання будівлі шляхом їх відшкодування орендодавцю пропорційно до займаної площі.
Орендар на підставі договору оренди від 14.02.2022 № ЦОЗ/ТН-1041 користується частиною нежитлового приміщення, що знаходиться на 2-му та 6-му поверхах у будівлі, із площею 117,2 кв. м для розміщення установи державної форми власності - кафедр Національного медичного університету імені О.О. Богомольця (пункт 1.2 договору від 18.02.2022).
Згідно з пунктами 4.1-4.3 договору від 18.02.2022 розмір сум, що підлягають оплаті орендарем в рахунок відшкодування витрат орендодавця на утримання та обслуговування будівлі/приміщення, визначається пропорційно відношення площі орендованого приміщення до загальної площі будівлі, визначених згідно цього договору. Розмір сум, що підлягають оплаті орендарем відшкодуванню, визначаються виходячи з сум платежів, виставлених згідно рахунків обслуговуючих підприємств, декларацій про сплату податку тощо, та зазначаються орендодавцем у відповідних рахунках. Орендар проводить оплату рахунків у строк до 20 числа місяця, наступного за звітним, на підставі виставлених рахунків.
Пунктом 6.1 договору від 18.02.2022 передбачено, що останній укладено на період дії договору оренди нерухомого майна від 14.02.2022 № ЦОЗ/ТН-1041, а саме з 18.02.2022 до 09.02.2025.
Листом від 13.10.2023 № ЦОЗ-06/264 орендодавець повідомив орендаря про дострокове припинення договору з 31.10.2023, у зв`язку з простроченням оплати за користування приміщенням більше 3 місяців підряд.
У відповідь орендар у листі від 08.12.2023 зазначив, що пропонує створити комісію щодо обстеження приміщень, які включені у договір, щодо їх цільового використання. Також, орендар просив повідомити, що саме пропонує орендодавець - припинити чи розірвати договір.
Сертифікатом від 28.12.2023 № 3000-23-4922 від Київська торгово-промислова палата засвідчила неможливість використання орендарем орендованого на підставі договору майна за цільовим призначенням з 24.02.2022 по 01.09.2023.
Обставини несплати відповідачем орендної плати, не відшкодування орендодавцю вартості комунальних послуг, не повернення орендованого майна після розірвання договору та, як наслідок, безпідставне користування вказаним майном, стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди.
Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Згідно з частинами 1, 3, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14.02.2022 між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно загальною площею 117,2 кв. м, а саме: частину нежитлового приміщення 2-го та 6-го поверхів дев`ятиповерхової будівлі терапевтичного корпусу (літера В) Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2, розташоване в м. Києві по проспекту Повітрофлотському, 9 загальною площею 14 113,5 кв. м (пункт 1.1 договору).
Відповідно до пункту 2.1 договору передача орендареві майна в строкове платне користування здійснюється на підставі акта приймання-передачі майна. Майно вважається переданим орендодавцем орендарю з дати підписання уповноваженими представниками сторін акта приймання-передачі майна.
Пунктом 3.2 договору передбачено, що загальний розмір орендної плати за перший базовий місяць січень 2022 року користування майном становить 12 609,96 грн з ПДВ. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
Відповідно до пункту 3.3 договору орендна плата нараховується починаючи з дати передачі майна за актом приймання-передачі майна від орендодавця до орендаря та сплачується орендарем щомісяця, шляхом перерахування у безготівковій формі на поточний банківський рахунок орендодавця до 20 числа поточного місяця за попередній місяць, за який здійснюється розрахунок. Невиставлення рахунку орендодавцем не звільняє орендаря від сплати орендної плати за договором.
Факт передачі позивачем обумовленого договором майна в користування відповідачу підтверджується актом приймання-передачі майна від 14.02.2022, підписаним представниками сторін та скріпленим печатками.
Звертаючись з позовом у даній справі, позивач стверджував про те, що з часу вступу у володіння орендованим майном відповідач не здійснював орендну плату за його використання.
Так, за розрахунком позивача розмір заборгованості відповідача зі сплати орендної плати за період з 14.02.2022 по 31.10.2023 становить 313 778,68 грн.
З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що сторонами не надано доказів сплати орендарем орендної плати за вказаний період.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується невиконання відповідачем, як орендарем за договором, своїх зобов`язань щодо сплати орендної плати на загальну суму 313 778,68 грн за вищезазначений період.
Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
У частині 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19).
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).
Отже стаття 625 Цивільного кодексу України закріпила право кредитора вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних, яке нормативно закріплене зазначеним способом захисту майнового права та інтересу.
Визначене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі, у вигляді прострочення оплати відповідних товарів).
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Позивачем заявлено до стягнення 7 930,98 грн 3% річних та 16 733,73 грн інфляційних втрат за період з 14.02.2022 по 31.10.2023, нарахованих на суму боргу 313 778,68 грн.
Суд першої інстанції, перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку 3% річних та інфляційних втрат дійшов висновку, що такий розрахунок у повній мірі є арифметично правильним.
Згідно з частинами 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до пункту 7.2 договору у разі порушення строків виконання грошових зобов`язань за договором орендар сплачує пеню від суми простроченого зобов`язання в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення грошового зобов`язання.
Згідно з пунктом 7.4 договору у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість орендаря по її сплаті становить загалом більше ніж три місяці, орендар також зобов`язується сплатити штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.
Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 9 413,36 грн штрафу та 118 811,89 грн пені за вищезазначений період, нарахованих на суму боргу.
Суд першої інстанції, перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку пені та штрафу дійшов висновку, що він у повній мірі є арифметично правильним та обгрунтованим.
Водночас, враховуючи характер вчиненого правопорушення, відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем строків орендної плати, а також задля того, щоб сума штрафних санкцій не становила джерела безпідставного збагачення кредитора, суд першої інстанції, керуючись приписами статті 233 Господарського кодексу України та статті 616 Цивільного кодексу України, дійшов висновку за можливе зменшити розмір належної до стягнення з відповідача на користь позивача неустойки до 20 000,00 грн.
Отже, суд першої інстанції, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення боргу, штрафу, пені, 3% річних та інфляційних втрат, дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 313 778,68 грн боргу, 16 733,73 грн інфляційних втрат, 7 930,98 грн 3% річних, 9 413,36 грн штрафу, 20 000,00 грн пені є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Суд зазначає, що відповідач ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заперечував щодо розміру заявлених до стягнення сум та задоволених місцевим господарським судом.
Щодо доводів позивача, викладених у його апеляційній скарзі, щодо відсутності підстав, передбачених статтею 233 Господарського кодексу України та статтею 616 Цивільного кодексу України, для зменшення судом першої інстанції суми пені, суд зазначає наступне.
Колегія суддів вважає доречними доводи позивача щодо помилкового застосування місцевим господарським судом приписів статті 616 Цивільного кодексу України при вирішенні питання про зменшення пені, оскільки оскаржуване судове рішення не містить встановлених обставин, які обумовлюють застосування вказаної норми.
Однак, зменшення розміру пені судом першої інстанції було здійснено також з урахуванням приписів статті 233 Господарського кодексу України.
Так, згідно з частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, а також інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Відповідно до частини 2 статті 233 Господарського кодексу України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з приписами статті 233 Господарського кодексу України, суд наділений правом зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Реалізуючи дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права на зменшення розміру належних до сплати санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, визначені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність та розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та, з дотриманням вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України, оцінити конкретні обставини справи, які мають юридичне значення, зокрема ступінь виконання зобов`язання, поведінку боржника, майновий стан сторін, інші інтереси, що заслуговують на увагу, а також не допустити фактичного звільнення боржника від відповідальності без належних правових підстав. Такий правовий висновок викладений у пункті 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21.
Таким чином, зменшення розміру неустойки є правом суду, яке реалізується з урахуванням конкретних обставин справи, балансу інтересів сторін, характеру порушення, причин його виникнення, ступеня виконання зобов`язання, поведінки сторін та наслідків порушення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зазначено, що неустойка не повинна набувати ознак каральної санкції, а має зберігати компенсаційний характер. Суд, вирішуючи питання про зменшення неустойки, має оцінити, чи є її розмір співмірним із наслідками порушення зобов`язання та чи не перетворюється вона на несправедливо непомірний тягар для боржника.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 звернула увагу, що підстави для зменшення судом неустойки та розмір, до якого вона зменшується, мають індивідуальний характер у кожних конкретних правовідносинах. Розмір зменшення неустойки визначається судом у межах дискреційних повноважень з урахуванням установлених обставин справи та оцінки доводів і доказів сторін.
Суд першої інстанції, з огляду на дискреційні повноваження, враховуючи характер вчиненого правопорушення, відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем зобов`язань зі сплати орендної плати, задля того, щоб сума штрафних санкцій не становила джерела безпідставного збагачення кредитора, дійшов обгрунтованого висновку про зменшення розміру належної до стягнення з відповідача на користь позивача пені до 20 000,00 грн.
Такі висновки місцевого господарського суду узгоджуються з приписами статті 233 Господарського кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд.
Договір може бути достроково припинений орендодавцем в односторонньому порядку за умови направлення орендарю письмового повідомлення про дострокове припинення договору не менш ніж за 15 календарних днів до дати припинення в разі, зокрема, порушення строку оплати орендної плати та інших платежів за договором більше ніж на 3 місяці або несплати їх в повному обсязі (пункт 10.5.4 договору).
Згідно з частиною 3 статті 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Листом від 13.10.2023 № ЦОЗ-06/264 орендодавець повідомив орендаря про дострокове припинення договору з 31.10.2023, у зв`язку з простроченням оплати за користування приміщенням більше 3 місяців підряд.
Враховуючи зазначені положення цивільного законодавства, умови договору та обставини належного використання орендодавцем права, передбаченого пунктом 10.5.4 договору, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що договір є розірваним з 31.10.2023.
Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Умовами пункту 5.2.20 договору також передбачено обов`язок орендаря повернути орендодавцю майно в належному стані у разі припинення/розірвання договору.
Встановивши обставини розірвання договору з 31.10.2023 і, як наслідок, відсутності у орендаря правових підстав для користування спірним приміщенням після вказаної дати, та відсутності доказів виконання орендарем умов пункту 5.2.20 договору і приписів частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про задоволення вимог про повернення орендованого приміщення шляхом виселення з нього відповідача.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що апеляційні скарги сторін не містять доводів щодо не погодження з вказаними висновками суду першої інстанції.
Щодо доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції позиція відповідача зводиться до того, що орендоване майно не використовувалось орендарем, у тому числі, внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), спричинених повномасштабним вторгнення Російської Федерації в Україну.
У постанові від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 Верховний Суд виснував, що неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено у договорі (втрата стороною права посилання на форс-мажор), тобто про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення, має бути прямо зазначено в договорі.
Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 01.05.2026 у справі № 905/541/26 наведено такі правові висновки:
«при застосуванні положень договору щодо форс-мажорних обставин необхідно розрізняти: (1) обов`язок сторони своєчасно повідомити іншу сторону про настання таких обставин у строк і спосіб, визначені договором, та (2) обов`язок надати належні докази їх існування, зокрема сертифікат ТПП України.
Об`єднана палата виходить з того, що повідомлення про форс-мажорні обставини має бути здійснене у встановлений договором строк, а якщо він (строк) сторонами не визначений (не визначений нормами законодавства), то невідкладно - з моменту, коли стороні стало відомо про їх настання чи можливість впливу на виконання зобов`язання. Натомість отримання сертифіката ТПП України як доказу таких обставин об`єктивно пов`язане з відповідною процедурою звернення до уповноваженого органу та може відбуватися пізніше, у тому числі після настання порушення виконання зобов`язання.
З огляду на це власне сам факт несвоєчасного надання сертифіката ТПП України за відсутності прямо передбачених договором правових наслідків такого порушення не може розцінюватися як безумовна підстава для позбавлення сторони права посилатися на форс-мажорні обставини. Водночас інше можливе лише у разі, якщо відповідна заборона або негативні наслідки прямо встановлені умовами договору. Отже, при вирішенні спору суди мають встановити, чи дотрималася сторона обов`язку щодо своєчасного повідомлення про форс-мажорні обставини, а вже після цього оцінювати належність та своєчасність подання сертифіката ТПП України як доказу.».
Пунктом 9.1 договору передбачено, що жодна із сторін не несе відповідальності за повне або часткове невиконання будь-яких умов договору у разі настання, зокрема, надзвичайних та невідворотних обставин, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами.
Згідно з пунктом 9.2 договору сторони зобов`язалися у п`ятиденний строк сповістити одна одну про початок форс-мажорних обставин, зокрема, введення воєнного стану, військових дій, що в подальшому має бути підтверджено документом, виданим компетентним органом, але не більше 20 робочих днів з дати виникнення обставин. Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про обставини непереборної сили, позбавляє сторону права посилання на них.
Тобто, умовами пункту 9.2 договору передбачено наслідки невиконання стороною обов`язку щодо своєчасного надання доказів існування форс-мажорних обставин, зокрема, сертифіката ТПП України.
Водночас, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сторонами не надано доказів направлення відповідачем позивачу в установлений строк документа, виданого компетентним органом, зокрема, сертифіката ТПП України, про настання форс-мажорних обставин.
Таким чином, враховуючи умови пункту 9.2 договору та за встановлених обставин, орендар позбавляється права посилатись на обставини непереборної сили.
Крім того, статтею 617 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Згідно з частиною 4 статті 219 Господарського кодексу України сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.
Відповідно до частин 1, 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Частина 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" містить невичерпний перелік обставин, що можуть бути визнані форс-мажором (обставинами непереборної сили), до яких належать у тому числі військові дії.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили) як умови звільнення від відповідальності судам необхідно встановити, які саме зобов`язання за договором були порушені/невиконані та причину такого невиконання.
У пункті 1 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.
Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за конкретних умов господарської діяльності.
За загальним правилом ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність (подібні за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16).
У постанові Верховного Суду від 02.04.2024 у справі № 910/9226/23 сформульовано загальні висновки щодо застосування положень статті 617 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України та статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", зокрема:
"Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (аналогічний висновок викладено в пункті 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20).
Разом з тим форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (схожий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).
При цьому, в постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 зазначено, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.
У постанові від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 Верховний Суд виснував, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.
Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне виконання договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 07.06.2023 у справі № 906/540/22).
Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу".
Схожі за змістом правові висновки викладено також у постанові Верховного Суду від 25.06.2024 у справі № 904/4103/23.
У пунктах 75-77 постанови від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що:
"Сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати.
Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних.
Звідси Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначає, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу".
Аналогічні за змістом висновки щодо оцінки судом сертифіката торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, містяться також у постанові Верховного Суду від 25.06.2024 у справі № 904/4103/23.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, сертифікатом від 28.12.2023 № 3000-23-4922 від Київська торгово-промислова палата засвідчила неможливість використання орендарем орендованого на підставі договору майна за цільовим призначенням з 24.02.2022 по 01.09.2023.
Водночас, як встановлено судом першої інстанції, листом від 01.09.2023, адресованого орендодавцю, орендар, зокрема, повідомив орендодавця про те, що орендовані ним площі використовуються, у тому числі, для навчання слухачів факультету підготовки лікарів НМУ імені О.О. Богомольця.
Іншими листами відповідача від 28.02.2022, від 24.05.2022, адресованими орендодавцю, орендар не заперечував факт неможливості використання орендованого майна за договором.
Також, факт використання об`єкта оренди за договором після січня 2023 року орендар визнав листом від 08.12.2023, адресованого орендодавцю.
Таким чином, враховуючи вищевикладені висновки Верховного Суду про те, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами, суд першої інстанції оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив, що викладені у вищезазначеному сертифікаті обставини неможливості використання майна за договором внаслідок форс-мажорних обставин упродовж 24.02.2022-01.09.2023 суперечать змісту листування самого відповідача. Та, як наслідок, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин за вказаним сертифікатом.
Також як встановлено судом першої інстанції, лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, на який посилається відповідач, носить загальний характер (для всіх суб`єктів господарювання) і не містить висновків щодо неможливості здійснення відповідачем господарської діяльності в орендованому приміщені.
Тобто, наданий відповідачем лист Торгово-промислової палати України не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, контракту, угоди тощо, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. 
До того ж, суд апеляційної інстанції зазначає, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються виключно сертифікатом, а не листом на сайті Торгово-промислової палати України.
З огляду на що, посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, як на підставу підтвердження існування форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) у спірних правовідносинах, є безпідставним.
З огляду на викладене, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані.
Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні вимог про стягнення неустойки з розрахунку подвійної орендної плати за неповернення майна з оренди, з огляду на те, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, заявляючи зазначену вимогу позивач не розрахував її розміру (ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується (стаття 163 Господарського процесуального кодексу України), тобто у прохальній частині позову не визначив, який саме розмір неустойки позивач просив стягнути, та, як вірно зазначив, суд першої інстанції, позивач фактично не відніс таку неустойку до предмету спору. 
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд справи здійснюється судом виключно у межах доводів та вимог позивача. Проте у даному випадку, позивачем не заявлено конкретного розміру вимог про стягнення неустойки (подвійної орендної плати за неповернення майна з оренди).
Щодо доводів позивача про те, що місцевий господарський суд необгрунтовано відхилив позовні вимоги про стягнення витрат на утримання орендованого майна за договором від 18.02.2022, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18.02.2022 між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір від 18.02.2022, відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець забезпечує утримання та обслуговування об`єкта нерухомого майна, а саме: частина нежитлового приміщення 2-го та 6-го поверхів дев`ятиповерхової будівлі терапевтичного корпусу (Літера В) Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський 9, загальною площею 14 113,5 кв. м, а також утримання прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах щодо обслуговування та утримання будівлі шляхом їх відшкодування орендодавцю пропорційно до займаної площі.
Згідно з пунктами 4.1-4.3 договору від 18.02.2022 розмір сум, що підлягають оплаті орендарем в рахунок відшкодування витрат орендодавця на утримання та обслуговування будівлі/приміщення, визначається пропорційно відношення площі орендованого приміщення до загальної площі будівлі, визначених згідно цього договору. Розмір сум, що підлягають оплаті орендарем відшкодуванню, визначаються виходячи з сум платежів, виставлених згідно рахунків обслуговуючих підприємств, декларацій про сплату податку тощо, та зазначаються орендодавцем у відповідних рахунках. Орендар проводить оплату рахунків у строк до 20 числа місяця, наступного за звітним, на підставі виставлених рахунків.
Позивачем, на підтвердження зазначених вимог надано суду акти надання послуг № 584 від 10.11.2023, № 520 від 10.10.2023, № 460 від 11.09.2023, № 397 від 10.08.2023, № 343 від 17.07.2023, № 289 від 19.06.2023, № 232 від 17.05.2023, № 181 від 17.04.2023, № 85 від 16.03.2023, № 33 від 20.02.2023, № 6 від 18.01.2023, № 505 від 20.20.2022, № 434 від 17.11.2022, № 362 від 11.10.2022, № 299 від 12.09.2022, № 238 від 11.08.2022, № 83 від 13.05.2022, № 62 від 13.04.2022.
Однак, як встановлено судом першої інстанції вказані акти надання послуг складені позивачем в односторонньому порядку.
До того ж, всупереч приписам статті 74 Господарського процесуального кодексу України позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували розмір заявлених до стягнення витрат на утримання орендованого майна за договором від 18.02.2022, а саме, рахунків обслуговуючих підприємств, декларацій про сплату земельного податку, як це визначено у пунктах 4.1-4.3 договору від 18.02.2022.
Таким чином, встановивши недоведеність позивачем вимог у вказаній частині, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у їх задоволенні. 
Отже, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судом фактичних обставин справи та в межах наведених в апеляційних скаргах доводів, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційних скарг, та про відсутність підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у даній справі.
Згідно з частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи скаржників, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг.
Однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (пункти 1, 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України).
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення зокрема є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України).
За вказаних обставин, суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у справі № 910/2692/24 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 Господарського процесуального кодексу України не вбачається, у зв`язку з чим у задоволенні апеляційних скарг Акціонерного товариства "Українська залізниця" м. Києва в особі Філії "Центр охорони здоров`я", в особі Структурного (виробничого) підрозділу "Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 2" та Всеукраїнської громадської організації "Асоціація лікарів-інтерністів України" у даній справі слід відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у справі № 910/2692/24 залишити без змін.

Судові витрати
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційних скарг позивача та відповідача у даній справі та відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржників.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" м. Києва в особі Філії "Центр охорони здоров`я", в особі Структурного (виробничого) підрозділу "Київська клінічна лікарня на залізничному транспорті № 2" та Всеукраїнської громадської організації "Асоціація лікарів-інтерністів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у справі № 910/2692/24 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 у справі № 910/2692/24 - залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд апеляційних скарг розподіляється відповідно до ст.ст. 129 та 282 Господарського процесуального кодексу України.
4. Матеріали справи № 910/2692/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 16.07.2026.

Головуючий суддя О.М. Сибіга 

Судді С.Р. Станік

О.В. Тищенко