ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2026 р. | м. Харків | Справа № 922/1344/26

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Ємельянової О.О. 
при секретарі судового засідання Малихіній М.П.
розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом | Товариства з обмеженою відповідальністю "Зоряна Нива", 63640, Харківська обл., Шевченківський р-н, село Семенівка, вул. Верьовкіна, буд. 6
до | Товариства з обмеженою відповідальністю “КОРН КОМПАНІЯ”, 61145, м. Харків, вул. Клочківська, б. 99-A
про | зобов`язання передачі документів
за участю представників сторін:
позивача: не з`явився;
відповідача: не з`явився. 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Зоряна Нива" звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОРН КОМПАНІЯ» про зобов`язання відповідача передати позивачу документи, які підтверджують походження товару (сертифікат походження форми У-1), поставленого за договором поставки сільськогосподарської продукції від 5 вересня 2025 року № 05-09-1.
Ухвалою суду від 27.04.2026 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Зоряна Нива" (вх. № 1344/26) залишено без руху. 
29.04.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 10279/26) про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 04.05.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 13 травня 2026 року о 13:20 год. Встановлено відповідачу строк у 15 (п`ятнадцять) календарних днів з моменту отримання цієї ухвали для подання відзиву на позов. Встановлено відповідачу 5 (п`ятиденний) строк з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду заперечень відповідно до вимог статті 167 Господарського процесуального кодексу України, та із доказами направлення їх іншим учасникам справи (з описом вкладення, та із урахуванням вимог Господарського процесуального кодексу України в частині реєстрації та використання електронних кабінетів у ЄСІТС). Встановлено позивачу 5 (п`ятиденний) строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подання до суду відповіді на відзив. Участь учасників справи у підготовчому засіданні визнано обов`язковою.
06.05.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 10876/26) у зв`язку із неможливістю прибуття до суду прошу провести підготовче засідання без участі позивача за наявними матеріалами та перейти до розгляду справи по суті. Позивач заявляє про підтримку позовних вимог у повному обсязі.
Ухвалою суду від 13.05.2026 року у клопотанні позивача (вх. № 10876/26 від 13.05.2026 року) - відмовлено. Продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів. Підготовче засідання у справі відкладено на 10 червня 2026 року о 11:45 год.
10.06.2026 року від позивача надійшли документи у підтвердження повноважень представника.
Ухвалою суду від 10.06.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом у підготовчому засіданні оголошено перерву до 08 липня 2026 року о(б) 10:00 год. Явку позивача визнано не обов`язковою. Явку відповідача визнано обов`язковою.
11.06.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 14219/26) у якому останній, просить суд, провести підготовче засідання по справі № 922/1344/26, призначене на 8 липня 2026 року о 10.00 год. без участі позивача та перейти до розгляду справи по суті.
Ухвалою суду від 08.07.2026 року клопотання (вх. № 14219/26 від 11.06.2026 року) позивача - задоволено. Продовжено строк підготовчого провадження відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та здійснити розгляд справи в продовж розумного строку. Підготовче засідання у справі закрито. Призначено справу до розгляду по суті на "05" серпня 2026 р. о(б) 11:40 год. Явку представників учасників справи визнано обов`язковою.
Ухвалою суду від 05.08.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом з розгляду справи по суті оголошено перерву до 02 вересня 2026 року о(б) 13:10 год. Явку позивача визнано не обов`язковою.
06.08.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. №19228/26) про розгляд справи без участі представника.
Ухвалою суду від 02.09.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом задоволено клопотання позивача про розгляд справи без участі представника.
Уповноважений представники позивача у призначене судове засідання 02.09.2026 року не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про свідчить довідка про доставку електронного листа, з якої вбачається, що документ в електронному вигляді "Ухвала-повідомлення" від 05.08.2026 року у справі № 922/1344/26 (суддя Ємельянова О.О.) було надіслано одержувачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Зоряна Нива" в його Електронний кабінет. Документ доставлено до Електронного кабінету: 05.08.2026 року о(б) 16:16 год..
Уповноважений представники відповідача у призначене судове засідання 02.09.2026 року не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про свідчить направлення на юридичну адресу останнього копії ухвали суду від 05.08.2026 рок (тре номер поштового відправлення R067247321702) яку було повернуто поштовим відділення "Укрпошти" на адресу суду 15.08.2026 року, у зв`язку зі чим, суд зазначає наступне
Згідно з пунктами 3, 4, 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 року (надалі - Правила), і які регулюють відносини між ними.
Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11, 17 Правил).
Пунктом 99 Правил визначено, що рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою Судова повістка), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.
Рекомендовані поштові відправлення з позначкою Судова повістка, адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за вказаною адресою, яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (п. 992 Правил).
Відповідно до пунктів 116, 117 Правил у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.
Системний аналіз статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил свідчить, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 року у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 року у справі № 904/2584/19).
Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 року у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Крім того, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2022 року у справі № 910/1730/22 Верховний Суд зробив висновок, що якщо судове рішення направлено судом за поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про прийняття певного рішення суду. Господарського процесуального кодексу України не передбачено обов`язку суду повторно направляти на адреси учасників справи процесуальні документи, які раніше вже повернулися до суду з відміткою про неможливість вручення.
Згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.
Частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України передбачено, що до єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.
Згідно з частиною 2 статтею 27 Господарського процесуального кодексу України для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Абзац 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" встановлює, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.
Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: місцезнаходження юридичної особи.
Частинами 1, 3 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб визначено, що фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.
Отже, інформація щодо місцезнаходження юридичної особи вноситься до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на підставі відомостей, наданих безпосередньо цією юридичною особою, яка у разі зміни місцезнаходження зобов`язана внести відповідні зміни до ЄДРПОУ.
Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
З огляду на наведене, суд зазначає, що не отримання судової кореспонденції є суб`єктивною поведінкою відповідача.
Враховуючи вищевикладене, судом було вжито усіх належних заходів, щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у суді, проте, відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Крім того, суд приймає до уваги, що відповідачем не було виконано вимог законодавства в частині обов`язкової реєстрації у ЄСІТС.
Суд у судовому засіданні 02.09.2026 року перейшов до стадії ухвалення судового рішення.
Частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
При цьому, оскільки у судове засіданні 02.09.2026 року уповноважені представники позивача та відповідача не з`явились, судом у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України було підписано рішення скорочене (вступну та резолютивну) його частини без його проголошення.
Як зазначає позивач, 05.09.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Зоряна Нива" (покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю “КОРН КОМПАНІЯ” (постачальник, відповідач) було укладено договір поставки сільськогосподарської продукції № 05-09-1.
Строк дії договору встановлюється з дня його підписання сторонами і діє до 31.12.2025 року, а у випадку несвоєчасного виконання сторонами своїх договірних обов`язків до повного виконання ними прийнятих на себе зобов`язань (пункт 7.1. договору).
Пунктами 1.1. – 1.2. договору, сторони погодили, що постачальник зобов`язується продати (поставити), а покупець прийняти та оплатити зернові та олійні культури, далі за текстом товар. Кількість товару, його асортимент та вартість визначається Специфікацією (-ями), що є невід`ємною частиною договору.
Згідно пунктів 2.1. – 2.2. договору, поставка товару здійснюється постачальником окремими партіями. Окремою партією товару за цим договором вважається кількість товару, що зазначена у відповідній специфікації. Датою поставки товару та переходу права власності від постачальника до покупця вважається дата оформлення видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної та підписання уповноваженими представниками сторін. 
Пунктом 2.4. договору визначено, що при поставці товару постачальник зобов`язується надати покупцю: видаткову накладну; товарно-транспортну накладну оформлену на ім`я покупця, та інші документи за запитом покупця для підтвердження походження товару. 
Постачальник зобов`язується здійснити поставку товару на умовах, відповідно до правил Інкотермс 2020. Тип поставки визначений окремо у специфікаціях до даного договору (пункт 2.5. договору).
За твердженнями позивача, на виконання умов договору від 5 вересня 2025 року № 05-09-1 між сторонами було підписано специфікації на поставку насіння соняшнику та було підписано специфікації на поставку сої.
Також, за твердженнями позивача, відповідач в порушення вимог пункту 2.4 договору не надав позивачу документи на підтвердження походження товару, а саме відповідачем не надано позивачу документи (висновок про походження товару, сертифікат походження форми У-1) на підтвердження походження товару, що на думку позивача свідчить про порушення статті 673 Цивільного кодексу України, де передбачено, що продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу, а також статті 674 Цивільного кодексу України, де передбачено, що відповідність товару вимогам законодавства підтверджується способом та в порядку, встановленими законом та іншими нормативно-правовими актами, тому позивач позбавлений можливості підтвердити належним чином походження товару, що створює перешкоди для подальшого використання отриманого товару в господарському обігу позивача, а саме - неможливість подальшої реалізації товару на користь третіх осіб.
Вказані обставини стали причиною звернення позивача із відповідним позовом до суду.
Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).
У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, оскільки за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.
Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму
Згідно статті 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Правові наслідки невиконання продавцем обов`язку передати приналежності товару та документи, що стосуються товару, визначені статтею 666 Цивільного кодексу України.
Статтею 666 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.
Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.
Відповідно до вимог статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.
У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується.
Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети.
У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису.
Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам.
Продавець і покупець можуть домовитися про передання товару підвищеної якості порівняно з вимогами, встановленими законом.
Згідно вимог статті 674 Цивільного кодексу України відповідність товару вимогам законодавства підтверджується способом та в порядку, встановленими законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Суд дослідивши матеріали справи, зазначає наступне.
Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як вбачається із пункту 2.4. договору, сторони погодили, що при поставці товару постачальник зобов`язується надати покупцю: видаткову накладну; товарно-транспортну накладну оформлену на ім`я покупця, та інші документи за запитом покупця для підтвердження походження товару. 
Отже, зі аналізу наведеного пункту договору слідує, що сторони при укладенні договору реалізували своє право на погодження умов щодо порядку та способу передачі документів, пов`язаних із поставленим товаром, визначивши, що документи для підтвердження його походження, крім документів, прямо зазначених у пункті 2.4 договору, надаються постачальником за запитом покупця.
Будь – яких претензій щодо якості та кількості товару матеріали справи не містять, а позивачем до суду надано не було.
При цьому, звертаюсь із даним позовом до суду, позивач наполягає на тому, що відповідач в порушення вимог пункту 2.4 договору не надав позивачу документи на підтвердження походження товару, а саме не надано позивачу документи (висновок про походження товару, сертифікат походження форми У-1) на підтвердження походження товару.
Проте, судом з наявних у матеріалах справи документів встановлено, що позивачем не надано до суду доказів звернення до відповідача із запитом про надання документів для підтвердження походження товару, що спростовує твердження позивача щодо порушенням відповідачем умов пункту 2.4. договору. 
З вищевикладеного слідує, що позивачем не доведено настання передбаченої договором обставини, з якою сторони пов`язали виникнення у відповідача обов`язку щодо надання інших документів для підтвердження походження товару.
При цьому саме на позивача, як на особу, яка звернулася до суду за захистом свого порушеного права, покладається обов`язок довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Враховуючи вищевикладене судом, та погоджені сторонами у пункті 2.4. договору умови, а також відсутність доказів звернення позивача до відповідача із відповідним запитом щодо надання документів на походження товару, у суду відсутні підстави для висновку про порушення відповідачем договірних зобов`язань щодо надання документів для підтвердження походження товару, як на тому наполягає позивач у позовній заяві.
Щодо посилання позивача у позовній заяві на статті 673, 674 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що зазначені норми визначають загальні вимоги до якості товару та порядок підтвердження його відповідності саме вимогам законодавства, однак самі по собі не встановлюють безумовного обов`язку постачальника надати покупцю саме висновок про походження товару чи сертифікат походження форми У-1 як на тому помилково наполягає позивач.
Також, суд не приймає посилання позивача у позовній заяві на постанову Верховного суду від 21 липня 2022 року у справі № 922/3308/20, оскільки правова оцінка наведених у ній правовідносин має здійснюватися із урахуванням конкретних фактичних обставин відповідної справи та умов договору, укладеного між її сторонами. 
При цьому, судом було встановлено, що у даній справі (№ 922/1344/26) сторони у пункті 2.4. договору погодили, що інші документи для підтвердження походження товару надаються постачальником саме за запитом покупця.
З вищевикладеного слідує, що посилання позивача на ненадання відповідачем документів на підтвердження походження товару без доведення факту звернення до відповідача із відповідним запитом не свідчить про порушення відповідачем умов договору.
Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Оскільки матеріали справи не містять доказів направлення позивачем відповідачу запиту про надання документів для підтвердження походження товару, відсутні підстави вважати, що у відповідача виник обов`язок щодо їх надання та, відповідно, що відповідач прострочив виконання такого обов`язку.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення відповідачем умов договору поставки сільськогосподарської продукції від 05.09.2025 № 05-09-1 у частині ненадання документів на підтвердження походження поставленого товару.
У зв`язку із чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимоги.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд приймає до уваги, що Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленоючу обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). 
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Таку правову позицію висловив і Верховний Суду у постанові від 30.09.2021 року у справі № 922/3928/20. 
При цьому, справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №924/233/18.
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про відмову у задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача передати позивачу документи, які підтверджують походження товару (сертифікат походження форми У-1), поставленого за договором поставки сільськогосподарської продукції від 5 вересня 2025 року № 05-09-1.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, судовий збір у даній справі залишається за позивачем.
Керуючись статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 130, 185, 236 - 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -  

УХВАЛИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.
Інформацію щодо роботи суду та щодо розгляду конкретних судових справ можна отримати на сайті суду, а також за допомогою Телеграм-бота Господарського суду Харківської області https://t.me/GospSud_kh_bot.

Реквізити сторін:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Зоряна Нива", 63640, Харківська обл., Шевченківський р-н, село Семенівка, вул. Верьовкіна, буд. 6, ЄДРПОУ 39417946);
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю “КОРН КОМПАНІЯ”, 61145, м. Харків, вул. Клочківська, б. 99-A, ЄДРПОУ 46117038).

Повне рішення складено "14" вересня 2026 р. 

Суддя | | О.О. Ємельянова