ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

09.07.2026	м. Суми	Справа № 920/599/26	

Господарський суд Сумської області у складі
судді Резніченко О.Ю.,

розглянув без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом: Фізичної особи – підприємця Захарченка Романа Миколайовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )  
до відповідача: Фізичної особи – підприємця Ульянинської Світлани Анатоліївни ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )  
про стягнення 307490,82 грн та зобов`язання звільнити нежитлові приміщення

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. 
Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 307 490,82 грн, з яких: 237 991,00 грн – заборгованості з орендної плати та компенсації комунальних послуг за договором №2 від 01.01.2022 року, 4 489,15 грн - 3% річних, 18 441,14 грн – інфляційних втрат, 46 569,53 грн – пені; зобов`язати Фізичну особу – підприємця Ульянинську Світлану Анатоліївну звільнити нежитлові приміщення №3, 4, 8, 9 загальною площею 89,1 кв.м за адресою: м. Суми, пров. Монастирський (Терезова), 2, 1-й поверх, та повернути їх позивачу за актом передачі- приймання.
Позов обґрунтовано тим, що між сторонами було укладено 01.01.2022 договір оренди нежитлових приміщень №2, відповідач не виконує зобов`язання щодо сплати оренди та комунальних платежів, тому станом на 05.05.2026 виникла заборгованість за договором у розмірі 237 991,00 грн. Крім цього, позивачем нарахована пеня, 3% річних та інфляційні втрати відповідно до умов договору оренди.
Відповідач відзив на позов не подав. Ухвала суду про відкриття провадження у справі направлена відповідачу на адресу, зазначену позивачем у позові та підтверджену витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.12-13).
Ухвала суду була повернута з відміткою «адресат відсутній». Відповідно до абз.1 п.5 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Тому, згідно із ч. 2 ст. 178 ГПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Рух справи. 
Ухвалою господарського суду Сумської області від 07.05.2026 у справі №920/599/26 позовну заяву №060526/1 від 06.05.2026 (вх. №2147 від 06.05.2026) було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
07.05.2026 від представника позивача надійшла заява (вх. №2441 від 08.05.2026) про усунення недоліків.
11.05.2026 від представника позивача надійшла заява (вх.№2489 від 11.05.2026) про усунення недоліків. 
Ухвалою суду від 12.05.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 
01.01.2022 між сторонами був укладений договір оренди нежитлових приміщень №2 (далі – договір оренди), за умовами п.п. 1.1., 1.2. якого позивач (орендодавець) надає в оренду відповідачу (орендарю) приміщення загальною площею 89,1 кв.м., що включає в себе приміщення №3, №4, №8, №9, розміщені за адресою: м Суми, пров. Терезова, 2, 1й поверх (надалі - "Приміщення") з обладнанням. Перелік обладнання та його технічний стан вказаний в Акті прийому - передачі Приміщення. Приміщення призначені для розміщення магазину «Любава».
Відповідно до п. 2.2. договору оренди термін Оренди складає 12 місяців з 1 січня 2022 року та закінчується 1 січня 2023 року (надалі - "Термін Оренди"). Початковою Датою Оренди (надалі - "Початкова Дата Оренди") вважається дата, коли Сторони підпишуть відповідний акт прийому-передачі Приміщень в оренду (надалі — "Акт Прийому Передачі").
Також п. 4.1. договору передбачено, що Орендар вступає в термінове платне користування Орендованим Приміщеннями у термін, зазначений у Договорі (п.2.2), після підписання Сторонами Акту Прийому-Передачі Орендованих Приміщень.
Згідно із п.п.3.1., 3.2 договору оренди протягом Терміну Оренди Орендар зобов`язується щомісячно та своєчасно сплачувати орендну плату Орендодавцеві, незалежно від результатів своєї господарської діяльності. Розмір щомісячної орендної плати на момент укладення договору становить 16000,00 (Шістнадцять тисяч) гривень. Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату щомісячно не пізніше 10 числа кожного місяця за попередній використаний місяць Оренди без будь-яких відрахувань або зарахувань шляхом готівкового або безготівкового перерахування коштів.
Крім цього, п.11.1 договору установлено, що цей Договір припиняє свою дію після закінчення Терміну Оренди (за умови проведення повних взаєморозрахунків між Сторонами) або за письмовою згодою Сторін щодо дострокового припинення дії цього Договору, або іншим чином, як це визначено у цьому Договорі.
Позивач не надає суду акту прийому-передачі приміщень в оренду, не зазначає, чи був взагалі складений такий акт.
На думку позивача факт користування приміщенням за договором оренди підтверджується власним визнанням відповідача у справі №920/1402/25, що перебувала на розгляді Господарського суду Сумської області (рішення від 20.11.2025 року, що набрало законної сили). У відзиві та заявах по суті у справі у справі №920/1402/25 відповідач підтвердила, що орендує приміщення і сплачує оренду саме за договором №2 від 01.01.2022 року, а останній платіж здійснено орендарем за січень 2025 року. Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України ці обставини не потребують повторного доказування.
Також позивач зазначив, що відповідач здійснив останній платіж за спірним договором у січні 2025, а саме частково оплатив комунальні послуги та орендну плату за січень 2025. З 01.02.2025 відповідач здійснював оплат за договором.
Тому, за розрахунком позивача, заборгованість за договором станом на 05.05.2026 складає 237 991,00 грн, у тому числі 9991,00 грн – комунальні послуги за січень-лютий 2025, 228 000,00 грн – орендна плата за січень 2025 – квітень 2026.
Крім цього, на думку позивача, не зважаючи на те, що договором передбачено строк оренди з 01.01.2022 по 01.01.2023, договір оренди поновлювався щорічно відповідно до ст. 764 ЦК України, то є чинним до 01.01.2027. Тому, позивач просить суд зобов`язати ФОП Ульянинську Світлану Анатоліївну звільнити приміщення за договором та повернути їх позивачу за актом приймання-передачі.
Законодавство, що підлягає застосуванню. Висновки суду.
Визначення договору найму (оренди) міститься у ст. 759 ЦК України, згідно з якою за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. 
Відповідно до статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої . капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини).
Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря.
Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові ВПВС від 16.05.2018 у справі №127/14633/16-ц.
Сторони у п.п. 2.2., 4.1. договору оренди визначили, що початковою датою оренди вважається дата підписання акту прийому-передачі орендованих приміщень та саме після підписання акту відповідач вступає в користування майном. 
Позивач не надав суду акт приймання-передачі майна за договором оренди та вважає, що факт користування майном був установлений у рішенні Господарського суду Сумської області від 20.11.2025 у справі №920/1402/25.
Судом досліджено зазначене судове рішення, у мотивувальній частині якого зазначено:
«Також у заявах по суті відповідач не заперечував факт користування майном, яке є предметом договору оренди №4 від 01.12.2023, але за іншим договором оренди - №2 від 01.01.2022.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Ураховуючи той факт, що позивач самостійно сформував та заявив вимоги про стягнення заборгованості за договором оренди №4 від 01.12.2023, суд розглядає позов та досліджує докази саме у межах, визначених позивачем.
Тому суд критично оцінює викладене у відповіді на відзив пояснення позивача щодо факту визнання відповідачем користування нежитловим приміщенням за адресою: м. Суми, пров. Терезова, 2, 1й поверх, у грудні 2024 – серпні 2025 (період, за який позивач просить стягнути орендну плату), так як відповідач зазначає, що мало місце користування та оплата за іншим договором оренди №2 від 01.01.2022.
Згідно з ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
Тому суд не має можливості досліджувати обставини укладення та виконання договору оренди №2 від 01.01.2022.». 
Відповідно до частин 4, 7 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.
Обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18, від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17.
У постанові Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 910/11761/21 викладено висновок про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/11287/16, від 19.12.2019 у справі № 520/11429/17.
Отже, преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було би не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 910/4316/22, від 16.05.2023 у справі № 910/17367/20, від 29.06.2021 у справі № 910/11287/16.
Крім того, суд зазначає, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиціальних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиціальних обставин, передбачених статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими Господарського процесуального кодексу України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиціальних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 921/186/23, від 13.02.2024 у справі № 910/14138/22, від 31.10.2023 у справі № 902/670/22.
Таким чином, суд критично оцінює позицію позивача щодо того, що визнання відповідачем факту користування майном за договором оренди в іншій справі може бути преюдицією для справи, що розглядається, так як преюдиціальними можуть бути лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися та оцінювалися судом в іншій справі.
Однак, у мотивувальній частині рішення у справі №920/1402/25 зазначено, що суд не має можливості досліджувати обставини укладання та виконання договору оренди №2 від 01.01.2022.
Доказами користування майном за договором оренди можуть бути також інші обставини, які підтверджують факт знаходження майна у орендаря, наприклад, факт оплати оренди (комунальних платежів), листи орендаря щодо орендованого майна та інше.
Позивачем до позову додана довідка банку про рух коштів по рахунку позивача за 2025 рік.
При дослідження зазначеного доказу судом установлено, що 23.01.2025 та 31.01.2025 ФОП Ульянинською С.А. було здійснено платежі на суму 3415,00 грн (призначення: оплата комунальних послуг січень 2025) та 14000,00 грн (призначення: оплата оренди січень 2025).
Однак, суд не може установити, що зазначені платежі здійснювалися саме за спірним договором оренди.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Також ст. 76 ГПК України унормовує, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
А ч. 1 ст. 77 ГПК України установлює, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту передачі в оренду майна та користування відповідачем майном за договором оренди в період, за який стягуються орендні платежі (січень 2025 – квітень 2026). Тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.
Розподіл судових витрат між сторонам.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи те, що судом у позові відмовлено повністю, то на позивача покладаються витрати зі сплати судового збору в розмірі 6352 грн 29 коп.
Керуючись ст. ст.123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. У позові Фізичної особи – підприємця Захарченка Романа Миколайовича до відповідача: Фізичної особи – підприємця Ульянинської Світлани Анатоліївни про стягнення 307490,82 грн та зобов`язання звільнити нежитлові приміщення - відмовити повністю.

2. Витрати зі сплати судового збору в розмірі 6352 грн 29 коп. покласти на позивача.

3. Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Згідно з ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.07.2026.

Суддя	О.Ю. Резніченко