Справа № 127/22305/26
Провадження № 2/127/6120/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2026 року | м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі судді Іщук Т. П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди у розмірі 40000,00 грн та моральної шкоди у розмірі 500000,00 грн. 
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06 липня 2025 року поліцейським Управління патрульної поліції у Вінницькій області винесено постанову серії ЕНА № 5152005 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, а також складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 382769 за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Позивач категорично заперечував свою вину та наголошував на відсутності факту керування транспортним засобом.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2025 року постанову серії ЕНА № 5152005 від 06 липня 2025 року залишено без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про її скасування, без задоволення.
Позивач зазначає, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року в справі № 127/22000/25 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції, прийняв нову постанову, якою скасував постанову про накладення адміністративного стягнення та встановив недоведеність факту керування транспортним засобом та вчинення адміністративного правопорушення.
Також позивач вказує, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2025 року у справі № 127/21766/25 провадження щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. Суд встановив недоведеність факту керування транспортним засобом та відсутність відповідних доказів на відеозаписах. 
Позивач стверджує, що двома судовими рішеннями, що набрали законної сили, підтверджена незаконність адміністративного переслідування.
При цьому зазначає, що внаслідок безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності він був змушений понести витрати на професійну правничу допомогу під час захисту своїх прав у зазначених справах у розмірі 40000,00 грн.
Крім того, незаконне притягнення до відповідальності спричинило позивачу моральну шкоду: тривале нервове напруження, переживання, порушення звичного способу життя та необхідність неодноразово захищати свої права в судовому порядку. Особливо болісним для позивача стало звинувачення у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та відмові від проходження огляду, оскільки такі обвинувачення формують негативне ставлення до особи в суспільстві та фактично ставлять під сумнів її законослухняність та добропорядність. Моральна шкода позивача полягає не лише у душевних переживаннях, але й у стражданнях, викликаних відчуттям очевидної несправедливості. З огляду на тривалість переслідування, стан здоров`я позивача та характер завданих страждань, моральну шкоду він оцінює у 500000,00 грн. 
З огляду на викладене позивач просить стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів через Державну казначейську службу України на його користь майнову шкоду, що складається з витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час захисту прав позивача у справах №127/22000/25 та №127/21766/25 у розмірі 40000,00 грн та моральну шкоду у розмірі 500000 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн та інші судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом даної справи.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 червня 2026 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив, а також визначено відповідачам строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
16 липня 2026 року Департаментом патрульної поліції подано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на безпідставність вимог позивача. Вважає, що долучені позивачем докази не підтверджують незаконність т протиправність дій поліцейський, внаслідок яких йому було завдано майнової чи моральної шкоди. Позивачем не обґрунтовано у чому саме полягає заподіяна йому моральна шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку із бездіяльністю відповідачів як суб`єктів владних повноважень, а також наявності причинного зв`язку між завданою йому моральною шкодою і діями відповідача в її заподіянні, тому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. При цьому факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Щодо витрат на професійну правничу допомогу відповідач зазначив, що позивачем не надано детального опису виконаних адвокатом робіт та інших документів, які б підтверджували відповідні витрати, у зв`язку з чим вважав заявлені до відшкодування 25000,00 грн необґрунтованими.
Правом подання відзиву на позовну заяву Державна казначейська служба України не скористалася.
Позивач правом відповіді на відзив не скористався.
31 липня 2026 року позивачем, а 19 серпня 2026 року – відповідачем Департаментом патрульної поліції подані до суду додаткові пояснення у справі.
Нормами ч.5 ст.174 ЦПК України передбачено, що суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне.
Однак, ані позивач, ані відповідач не просили дозволу подати додаткові пояснення, а суд не визнавав їх подання необхідним.
Тому, враховуючи вищевикладене, суд не приймає до розгляду надані ОСОБА_1 та Департаментом патрульної поліції додаткові пояснення.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2026 року суд залишив без розгляду клопотання позивача про долучення доказів.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного.
Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України та отримує пенсію по інвалідності другої групи загального захворювання, що підтверджується копією паспорту громадянина України № НОМЕР_2 від 09 листопада 2021 року та пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 07 березня 2017 року. 
Позивач має посвідчення водія серії НОМЕР_3 на право керування транспортними засобами категорії «А1, А, В1, В, С1, С». 
06 липня 2025 року поліцейським 2 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області капралом поліції Клименком Д. В. стосовно ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 382769 за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Із змісту вказаного протоколу слідує, що 06 липня 2025 року о 02.20 год. в м. Вінниця, проспект Космонавтів, 3, водій ОСОБА_1  керував транспортним засобом «Toyota Land Cruiser Prado», д.н.з. НОМЕР_4 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, почервоніння обличчя. Водій від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився на місці зупинки в повному обсязі, усвідомлюючи всю відповідальність. Велася безперервна відеофіксація на портативні відеореєстратори №472799 та № 468074, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України(а.с.34).
Також цього ж дня, інспектором 2 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій область капралом поліції Клименком Д. В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №5152005, якою визнано винним ОСОБА_1 в тому, що він 06 липня 2025 року о 02:28:55 в м. Вінниця, просп. Космонавтів, 3, керуючи транспортним засобом «Toyota Land Cruiser Prado», д.н.з. НОМЕР_4 , після зупинки та на вимогу працівників поліції не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії та свідоцтво про реєстрацію на транспортний засіб, чим порушив п. 2.4.а ПДР - керування ТЗ особою, яка не пред`явила посвідчення водія, реєстраційного документа на ТЗ, а також поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
10 вересня 2025 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/22000/25 позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення залишено без задоволення, а постанову серії ЕНА №5152005 від 06 липня 2025 року, винесену поліцейським 2 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій область капралом поліції Клименком Д. В., якою притягнуто  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП залишено без змін. .
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №56152005 від 06 липня 2025 року за ч.1 ст.126 КУпАП щодо ОСОБА_1 , скасовано. Справу про адміністративне правопорушення направлено до Управління патрульної поліції у Вінницькій області на новий розгляд (а.с.31-33).
18 листопада 2025 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/21766/25 провадження в адміністративні справі про притягнення ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
ОСОБА_1 під час розгляду зазначених справ користувався професійною правничою допомогою, що підтверджується договором про надання правничої допомоги №181/25 від 10 липня 2025 року, укладеним між позивачем та адвокатом Опольською Н. М.
З прибуткових касових ордерів від 10 вересня 2025 року, 21 жовтня 2025 року та 18 листопада 2025 року слідує, що  ОСОБА_1  на виконання вимог договору про надання правничої допомоги №181/25 від 10 липня 2025 року було сплачено кошти в загальній сумі 40000,00 грн. 
Відповідно до положень ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені ст. 1166, 1167 ЦК України.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відповідно до ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
З огляду на приписи Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не поширюються правила статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 цього Кодексу).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст. 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).
Майновою шкодою є реальні збитки та втрачена вигода, що виникли внаслідок пошкодження, знищення майна або порушення прав власності. Вона включає витрати на відновлення майна, зменшення його вартості, а також упущену вигоду, яку особа могла б отримати за звичайних умов.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі №712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.
Велика Палата Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 зазначила, що складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до ст. 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
У постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19 Верховний Суд зазначив, що протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи.
Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.
Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення та функції патрульних поліцейських під час його складання, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22 вказала на те, що на уповноважену особу підрозділу поліції під час оформлення матеріалів ДТП покладено обов`язок зафіксувати всі обставини її скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду. Водночас на патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме: збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.
Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд. Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих патрульним поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів. Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом. Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема, зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.
Як вказувалося, протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом ст. 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи. Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту. Водночас, як зазначалося вище, процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.
Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.
У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
При не встановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Свої вимоги про відшкодування шкоди ОСОБА_1 обґрунтовував, зокрема, закриттям провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП на підставі постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2025 року за відсутності складу адміністративного правопорушення, а також скасуванням постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №56152005 від 06 липня 2025 року за ч. 1 ст. 126 КУпАП.
З урахуванням викладеного, враховуючи викладені правові висновки, зокрема, Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій співробітників поліції, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до ст. 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом при закритті провадження. В адміністративній справі судом також не встановлено очевидні протиправні дії працівників поліції.
У свою чергу постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року в справі №127/22000/25 рішення суду першої інстанції скасовано, а справу про адміністративне правопорушення направлено до Управління патрульної поліції у Вінницькій області на новий розгляд. Отже, станом на час розгляду цієї справи остаточного рішення за результатами нового розгляду справи про адміністративне правопорушення не прийнято. Доказів протилежного матеріали справи не містять, а судом таких обставин не встановлено.
Скасування постанови поліцейського серії ЕНА № 5152005 від 06 липня 2025 року та направлення справи про адміністративне правопорушення на новий розгляд пов`язано з оцінкою судом наявності та достатності доказів, на підставі яких особу було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП. 
Таким чином доводи позивача про наявність порушеного права позивача та заподіяння останньому моральної шкоди, суд вважає безпідставними та не доведеними належними і допустимими доказами.
До того ж, зважаючи, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності в порядку, визначеному КУпАП, було предметом перегляду апеляційного суду та вказану судову помилку було виправлено, що свідчить про те, що державою забезпечено порядок виправлення можливих судових помилок, що є конституційною гарантією, визначеною у ст.129 Конституції України.
Крім того, звертаючись до суду з вимогою про відшкодування майнової шкоди в розмірі 40000,00 грн позивач фактично пов`язує їх з витратами, понесеними ним на професійну правничу допомогу в межах інших проваджень.
Так, як слідує з матеріалів справи, зазначена сума складається з витрат на професійну правничу допомогу, понесених у справі № 127/22000/25, а саме: у суді першої інстанції за надання консультацій, аналіз матеріалів справи та підготовку позовної заяви в загальному розмірі 15000,00 грн; а у суді апеляційної інстанції за підготовку апеляційної скарги та представництво інтересів у суді в загальному розмірі 15000,00 грн. Крім того, до складу заявленої суми позивач включає 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у справі № 127/21766/25, понесених за надання консультацій, аналіз матеріалів справи, підготовку клопотання про закриття провадження та представництво інтересів у суді.
В розумінні положень ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.
Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача.
Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.
Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 20 травня 2009 року у справі №6-3261св08, від 27 січня 2010 року у справі №6-11633св09, від 03 лютого 2010 року у справі №6-15773св09.
Законодавством не передбачено можливості стягнення судових витрат в адміністративній справі у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення судових витрат і шкоди у розумінні положень чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 925/245/19, від 01 липня 2020 року у справі № 910/12945/19.
У п. 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (п. 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №462/6473/16-ц за провадженням №14-400цс18, п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц за провадженням №14-447цс19, п. 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №489/5045/18 за провадженням №14-191цс19).
Таким чином, заявлена позивачем до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу у справі про адміністративне правопорушення та в адміністративні справі не є збитками, оскільки такі витрати за правовою природою не є заходом цивільно-правової відповідальності та не мають ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства.
Сам по собі факт невідшкодування таких витрат у порядку, передбаченому процесуальним законом, не змінює їх правової природи та не перетворює їх на реальні збитки, які можуть бути заявлені до відшкодування як матеріальна шкода в іншому провадженні. Натомість позивач добровільно здійснив витрати в рамках розгляду адміністративної справи у Вінницькому міському суді Вінницької області та Сьомому апеляційному адміністративному суді, проте з невідомих причин не реалізував гарантоване йому законодавством право на їх відшкодування, як судових витрат.
З огляду на викладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, в цілому, так і кожний окремо, суд дійшов, що в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід відмовити.
Оскільки відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання позовної заяви у даному випадку не справляється, тому у відповідності до норм ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсуються за рахунок держави.
Щодо витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, зазначені витрати слід залишити за ним, з огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено.
На підставі викладеного, керуючись ст. 56 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст. 81, 141, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,
Департамент патрульної поліції, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, код ЄДРПОУ 40108646,
Державна казначейська служба України, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ 37567646.

Суддя: