Справа № 375/778/26
Провадження № 2/375/831/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року селище Рокитне

Рокитнянський районний суд Київської області в складі:
головуючого – судді Смик М.М., 
за участю секретаря судового засідання Киричок В.В., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
представник позивача – адвокат Борисенко А.М. (в режимі відеоконференції), 
відповідач – ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Рокитне Білоцерківського району Київської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, - 

ВСТАНОВИВ: 

Короткий зміст позовних вимог
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 3 березня 2024 року він передав ОСОБА_2 в борг 1 000 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 1 червня 2024 року, що підтвердив розпискою. 
Позивач вказував на те, що відповідач борг у визначений договором строк не повернув.
Посилаючись на зазначене позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 43 920,50 грн, що еквівалентно 1 000 доларів США, 13 136,62 грн, що еквівалентно 299,10 доларів СЩА, процентів за користування чужими грошима та відшкодувати за рахунок останнього судові витрати.
Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 березня 2026 року дану справу розподілено судді Смик М.М. як судді-доповідачу. 
Відповідно до довідки Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області від 8 квітня 2026 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 17 серпня 1996 року на АДРЕСА_1 . 

Ухвалою судді Рокитнянського районного суду Київської області від 15 квітня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судовому засіданні 7 травня 2026 року о 12 год 00 хв. 
24 квітня 2026 року представник позивача – адвокат Борисенко А.М. за допомогою підсистеми «Електронний суд» подав клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 28 квітня 2026 року клопотання представника позивача – адвоката Борисенка А.М. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції повернуто заявнику без розгляду. 
5 травня 2026 року представник позивача – адвокат Борисенко А.М. за допомогою підсистеми «Електронний суд» подав клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 6 травня 2026 року клопотання представника позивача – адвоката Борисенка А.М. задоволено та забезпечено участь представника позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
7 травня 2026 року розгляд справи відкладено до 11 червня 2026 року 13 год 00 хв у зв`язку з неявкою відповідача. 
11 червня 2026 року розгляд справи відкладено до 9 липня 2026 року 11 год 00 хв у зв`язку з неповідомленням відповідача. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, проте судова кореспонденція повернулась до суду не врученою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Суд враховує, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 910/22873/17 та від 14 серпня 2020 року у справі № 904/2584/19).
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18).
Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. 
Стислий виклад позиції інших учасників справи
Відзив на позову заяву до суду не надходив.
Позиція сторін у судовому засіданні 
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Борисенко А.М., який приймав участь в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 43 920,50 грн, що еквівалентно 1 000 доларів США, 13 136,62 грн, що еквівалентно 299,10 доларів США, процентів за користування чужими грошима з урахуванням облікової ставки НБУ, а також просив стягнути з відповідача 1 331,20 грн у відшкодування витрат зі сплати судового збору та 5 000 грн у відшкодування витрат на правову допомогу.
Додатково представник вказував на те, що 3 березня 2024 року позивач передав відповідачу в борг 1 000 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 1 червня 2024 року, що підтверджується оригіналом розписки, яка міститься в матеріалах справи. Відповідач борг у визначений договором строк не повернув.
Встановлені судом фактичні обставини справи
Судом встановлено, що відповідно до розписки, складеної 3 березня 2024 року, ОСОБА_2 зобов`язувався повернути позивачеві кошти в сумі 1 000 доларів США до 1 червня 2024 року. 
Кошти за вказаною розпискою ОСОБА_2 у визначений строк не повернув. 
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши докази, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов таких висновків. 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (стаття 207 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. 
Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 287/304/16-ц.
Оцінивши розписку, судом встановлено, що існування між сторонами позикових правовідносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки від 3 березня 2024 року, яка засвідчує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики не виконав, кошти у встановлений строк не повернув. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу – 43 902,05 грн, що еквівалентно 1 000 доларів США.
Разом з цим, звертаючись до суду з відповідним позовом позивач також просив стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошима із врахуванням облікової ставки Національного Банку України. 
Відповідно до розрахунку процентів за користування чужими грошима із врахуванням облікової ставки Національного банку України, який долучений позивачем до позовної заяви, проценти за користування чужими грошима за період з 3 березня 2024 року до 26 березня 2026 року складають 299,10 доларів США, що еквівалентно 13 136,62 грн. 
Так, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 викладено правовий висновок, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. 
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. 
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема, за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012).
Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 5 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16) вказано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
При вирішенні даної справи судом достовірно встановлено, що договором позики від 3 березня 2024 року не передбачено сплату процентів, а, відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з тих підстав, що договором позики не передбачено сплату процентів.
Встановлено судом і те, що прострочення відповідачем щодо виконання ним грошових зобов`язань, які виникли на підставі розписки, почалось у червні 2024 року. Тобто з цього моменту почалось неправомірне користування відповідачем чужими грошовими коштами. 
Після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Однак, з такими позовними вимогами позивач до суду не звернувся. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність існування між сторонами договірних правовідносин, що виникли на підставі розписки від 3 березня 2024 року, і наявність у відповідача обов`язку повернути отримані у борг кошти.
Разом з цим, позовні вимоги в частині стягнення процентів задоволенню не підлягають з тих підстав, що договором позики не передбачено сплату процентів.
Висновки суду щодо розподілу судових витрат
Статтею 141 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 43 920,50 грн, що становить 76,97% від розміру заборгованості, пред`явленому цим позовом до стягнення ( 57 057,12 грн).
Враховуючи, що позов ОСОБА_1 задоволено на 76,97%, розмір судового збору, який підлягає відшкодуванню на його користь за рахунок ОСОБА_2 складає 1 024,62 грн, (1 331,20 грн (судового збору, сплаченого за подання позову) * 76,97%).
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Разом з тим, у позові також містилось прохання про стягнення з відповідача коштів у відшкодування витрат, понесених на професійну правничу допомогу.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) виклала висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні».
У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничою допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничної допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У частинах четвертій–шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (пункт 268).
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за доцільне врахувати практику ЄСПЛ з цього питання. Зокрема, у пункті 77 рішення від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» (заява № 49083/18) ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі. Тобто ЄСПЛ підкреслює необхідність об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).
У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 34–47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 9 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21).
Понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу підтверджується:
-договором про надання правничої допомоги від 23 березня 2026року; 
- актом приймання передачі виконаних робіт від 25 березня 2026 року за договором про надання правничої допомоги від 23 березня 2026 року; 
- ордером на надання правничої (правової) допомоги від 25 березня 2026 року.
За відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, у суду відсутні правові підстави для зменшення належно підтвердженого розміру таких витрат з власної ініціативи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 грудня 2020 року у справі № 676/5537/19). 
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позов ОСОБА_1 задоволено на 76,97% розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок ОСОБА_2 складає 3 848, 50 грн (5 000 грн * 76,97%).
Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 024,62 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 848,50 грн. 
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 200, 258-259, 267, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ: 

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 43 920,50 грн (сорок три тисячі дев`ятсот двадцять гривень п`ятдесят копійок.)
В іншій частині позову відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 024,62 грн (одна тисяча двадцять чотири гривні шістдесят дві копійки) у відшкодування судового збору, сплаченого за подання позову та 3 848,50 грн ( три тисячі вісімсот сорок вісім гривень п`ятдесят копійок) витрат на правничу допомогу, а всього 4 873,12 грн (чотири тисячі вісімсот сімдесят три гривні дванадцять копійок). 
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення суду складено 9 липня 2026 року.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає у квартирі АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 . 
Відповідач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 17 серпня 1996 року на АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Марина СМИК