ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 400/1773/25
адміністративне провадження № К/990/18078/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Стародуба О.П. та Чиркіна С.М., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу
за позовом заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі відділу охорони культурної спадщини Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради, Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної військової адміністрації
до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство "Нібулон" 
про зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури
на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Яковлєва О.В., Дегтярьової С.В., Крусяна А.В.) від 02 квітня 2026 року
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. 24 лютого 2025 року заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Відділу охорони культурної спадщини Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради (далі - Відділ охорони культурної спадщини), Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної військової адміністрації (далі - Управління культури, національностей та релігій) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство "Нібулон" (далі - ТОВ СП "Нібулон", відповідач), в якому просив зобов`язати відповідача привести пам`ятку архітектури місцевого значення "Житловий будинок ХІХ століття" на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві до належного стану шляхом проведення відновлювальних та ремонтно-реставраційних робіт.
2. На обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначав, що будинок на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві є пам`яткою архітектури місцевого значення (охоронний № 180-Мк) та занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. ТОВ СП "Нібулон" як власник пам`ятки уклало 07 липня 2010 року з Управлінням культури, національностей та релігій охоронний договір № 1/2010, проте своєчасно не проводить ремонтно-реставраційних робіт цієї пам`ятки, яка перебуває у незадовільному стані (тріщини на стінах, вивітрювання кладки та руйнування штукатурного шару) та знаходиться під загрозою руйнації. Відділ охорони культурної спадщини та Управління культури, національностей та релігій Миколаївської ОВА не вжили заходів для примусового виконання ТОВ СП "Нібулон" своїх обов`язків за охоронним договором. Тривала бездіяльність та незвернення зазначених органів охорони культурної спадщини до суду з позовом до власника пам`ятки архітектури про зобов`язання здійснити ремонтно-реставраційні роботи дає Прокурору підстави для представництва інтересів держави у суді згідно зі статтею 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон № 1697-VII).
3. Відповідач не визнав позов, у відзиві зазначав, що метою придбання ним двоповерхової будівлі на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві було будівництво офісного центру, що включало знесення будівлі та збереження і реставрацію виключно головного (чільного) фасаду. ТОВ СП "Нібулон" виконало можливі дії щодо проєктування та майбутнього будівництва сучасного офісного центру зі збереженням автентичності та реставрацією головного (чільного) фасаду пам`ятки архітектури місцевого значення, проте Відділ охорони культурної спадщини не погоджує містобудівне обґрунтування будівництва офісного центру. Покликаючись на збитки після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну і те, що Миколаїв знаходиться в зоні можливих бойових дій, на думку відповідача, проведення будь-яких відновлювальних та ремонтно-реставраційних робіт щодо будівлі на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві є недоцільним, небезпечним та передчасним. Також ТОВ СП "Нібулон" вважає, що позовна вимога Прокурора має загальний характер, не враховує технічних особливостей будівлі "Житловий будинок ХІХ століття" та реального стану, в якому перебуває зазначена пам`ятка. Крім того, Прокурор обрав неефективний спосіб захисту та пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки з моменту укладення охоронного договору (2010 рік) до 2020 року не цікавився відсутністю ремонтно-реставраційних робіт та доведенням пам`ятки до занедбаного стану; лише починаючи з 2020 року до відповідача почали надходити листи та звернення Відділу охорони культурної спадщини, а листом від 10 листопада 2021 року № 113/4 вказаний Відділ повідомив Прокурора про стан дотримання ТОВ СП "Нібулон" вимог пам`яткоохоронного законодавства. Також в 2020 році Відділ охорони культурної спадщини склав акти візуального обстеження пам`ятки та довідку за результатами постійного моніторингу, яку Прокурор долучив до позовної заяви.
4. Прокурор у відповіді на відзив вказував на те, що не пропустив строк звернення до суду, оскільки ТОВ СП "Нібулон" вчиняє триваюче правопорушення - пам`ятка архітектури місцевого значення перебуває у незадовільному стані та потребує проведення відновлювальних і ремонтно-реставраційних робіт, а зобов`язання відповідача привести пам`ятку до належного стану є ефективним способом судового захисту.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
5. Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 10 червня 2025 року задовольнив позов.
6. Суд першої інстанції виходив з того, що позов Прокурора спрямований на забезпечення захисту об`єкта культурної спадщини, який знаходиться у незадовільному технічному стані з 2019 року, а ТОВ СП "Нібулон" з моменту набуття об`єкта у власність не вжило будь-яких заходів щодо утримання пам`ятки; режим воєнного стану не звільняє відповідача від обов`язку вживати заходи щодо збереження пам`ятки.
7. П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 16 вересня 2025 року скасував рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року, закрив провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
8. Прокурор оскаржив постанову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку. 
9. Верховний Суд постановою від 27 січня 2026 року скасував постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року, передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
10. П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 02 квітня 2026 року скасував рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року, ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
11. Суд апеляційної інстанції мотивував постанову тим, що відповідач розробив містобудівне та історико-містобудівне обґрунтування стосовно нового будівництва офісного центру на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві на місці пам`ятки архітектури місцевого значення зі збереженням її головного фасаду; зазначені містобудівні обґрунтування були погоджені органом охорони культурної спадщини Миколаївської обласної державної адміністрації та Державною службою з питань національної культурної спадщини; проведення відновлювальних та ремонтно-реставраційних робіт потребує розроблення нової документації та отримання відповідних дозволів згідно з частиною першою статті 26 Закону України від 08 червня 2000 року № 1805-III «Про охорону культурної спадщини» (далі - Закон № 1805-III). За відсутності погодження документації щодо спірної пам`ятки, як умови для проведення її консервації, реставрації або ремонту, суд не може зобов`язати відповідача як власника пам`ятки культурної спадщини виготовити відповідну документацію та обрати конкретний вид робіт, передбачений частиною першою статті 26 Закону № 1805-III.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
12. Не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року та залишити в силі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року.
13. На обґрунтування касаційної скарги Прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статей 1, 26, 27 Закону № 1805-III, статті 11 Закону України від 05 листопада 2009 року № 1704-VI «Про будівельні норми» (далі - Закон № 1704-VI), Державних будівельних норм А.2.2-14:2016 «Склад та зміст науково-проєктної документації на реставрацію пам`яток архітектури та містобудування» (далі - ДБН А.2.2-14:2016), порушив положення статей 73, 76, частини четвертої статті 90 та статті 242 КАС України, а також не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 09 жовтня 2023 року у справі № 640/4637/21 та від 06 серпня 2024 року у справі № 160/17086/23 (щодо обов`язку власника пам`ятки культурної спадщини, який не виконує зобов`язання за охоронним договором, провести ремонтно-реставраційні роботи), від 27 січня 2026 року у цій справі (стосовно необхідності утримання пам`ятки культурної спадщини незалежно від планів її власника щодо майбутньої реконструкції). Також скаржник просить Верховний Суд сформулювати висновок про застосування статті 26, частини першої статті 27 Закону № 1805-ІІІ у питанні можливості застосування визначеного частиною першою статті 27 цього Закону ефективного способу захисту інтересів держави шляхом зобов`язання власника пам`ятки культурної спадщини привести її до належного стану без конкретизації у позовних вимогах виду робіт зі збереження пам`ятки та без окремого зазначення про необхідність розроблення науково-проєктної документації. 
На думку скаржника, суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про неможливість зобов`язання власника привести пам`ятку архітектури до належного стану через існування розробленого у 2010 році містобудівного обґрунтування щодо будівництва офісного центру на місці пам`ятки, яке було лише вихідними даними для проєктування, а міська рада не ухвалювала рішення про його затвердження, тобто воно не було реалізоване та не є чинним, жодним чином не змінює правовий статус об`єкта як пам`ятки архітектури та не перешкоджає розробленню науково-проєктної документації.
Крім того, Прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно надав значення рекомендаціям містобудівного обґрунтування щодо збереження лише головного фасаду пам`ятки, залишивши поза увагою, що охоронний договір від 07 липня 2010 року укладено щодо всієї будівлі, наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 18 квітня 2022 року № 143 до Державного реєстру нерухомих пам`яток України внесено дані про будівлю в цілому, а наказ Управління культури Миколаївської обласної державної адміністрації від 23 червня 2010 року № 139, яким пам`яткою визначався лише головний фасад, скасовано наказом Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної військової адміністрації від 17 березня 2025 року № 49-0. Тому, на думку Прокурора, статус пам`ятки та предмет її охорони не змінювалися з часу взяття на облік у 1997 році, а ТОВ СП "Нібулон" зобов`язувалося утримувати в належному стані всю будівлю.
Скаржник зазначає, що розроблення науково-проєктної документації відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1805-III є першим і необхідним етапом виконання обов`язку власника щодо приведення пам`ятки до належного стану, передбаченого частиною першою статті 27 цього Закону. Тому відсутність у прохальній частині позову Прокурора окремої вимоги про розроблення такої документації та конкретизації виду робіт не може бути підставою для відмови у позові, оскільки проведення будь-яких робіт зі збереження пам`ятки за законом передбачає цей етап, а остаточне визначення оптимального виду робіт можливе виключно за результатами попередніх робіт у складі розроблення науково-проєктної документації. Відповідач залишив без реагування припис органу охорони культурної спадщини від 07 січня 2025 року, проігнорував пропозицію про надання доступу до пам`ятки та всупереч статті 9 Закону № 1805-III не допустив уповноважених осіб до об`єкта для його обстеження, що унеможливило попереднє визначення виду необхідних робіт та свідчить про ухилення ТОВ СП "Нібулон" від виконання обов`язків за охоронним договором. Ураховуючи, що внаслідок такої бездіяльності протягом 15 років пам`ятці культурної спадщини загрожує небезпека подальшого руйнування чи знищення, зобов`язання власника в судовому порядку привести будівлю до належного стану шляхом проведення ремонтних та реставраційних робіт є єдиним ефективним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.
14. ТОВ СП "Нібулон" подало відзив, в якому просить касаційну скаргу Прокурора залишити без задоволення, а постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року - без змін, обґрунтовуючи це тим, що Верховний Суд у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 140/14556/23 вже викладав висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо необхідності дотримання спеціального порядку виконання робіт на об`єктах культурної спадщини. На думку відповідача, Прокурор обрав неналежний спосіб захисту, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Під час розгляду справи суд апеляційної інстанції врахував мотиви Верховного Суду, з яких постановою від 27 січня 2026 року у цій справі було скасовано постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року, а також висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2023 року у справі № 640/611/20, від 05 березня 2025 року у справі № 300/2291/23 та від 20 березня 2025 року у справі № 320/2713/20. Водночас Прокурор у касаційній скарзі покликається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 09 жовтня 2023 року у справі № 640/4637/21 та від 06 серпня 2024 року у справі № 160/17086/23 з неподібними фактичними обставинами. 
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
15. 21 квітня 2026 року Прокурор подав до Верховного Суду касаційну скаргу. 
16. Верховний Суд ухвалою від 11 травня 2026 року відкрив касаційне провадження.
17. 20 травня 2026 року ТОВ СП "Нібулон" подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу. 
18. Верховний Суд ухвалою від 10 серпня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 11 серпня 2026 року.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
19. Суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановили, що Миколаївська обласна державна адміністрація розпорядженням від 20 березня 1997 року № 155-р затвердила державний перелік пам`яток архітектури місцевого значення по м. Миколаєву, до якого включено житловий будинок ХІХ століття за адресою: вул. Пушкінська (після перейменування - Аркасівська), 12.
20. У 2007 році ТОВ СП "Нібулон" набуло право власності на декілька квартир у зазначеному будинку, які було об`єднано в одне домоволодіння. 
21. 27 червня 2008 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради рішенням № 1385 оформив за ТОВ СП "Нібулон" право власності на домоволодіння, яке складається з будинків за літ. А загальною площею 488,9 кв.м та за літ. Б загальною площею 254,0 кв.м, а також на нежитлові приміщення підвалу площею 25,0 кв.м та нежитлові приміщення площею 70,5 кв.м. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТОВ СП "Нібулон" з 2008 року є власником зазначеного об`єкта нерухомого майна.
22. У паспорті об`єкта культурної спадщини, складеному у 2019 році, зафіксовано незадовільний стан пам`ятки архітектури місцевого значення та необхідність проведення ремонтно-реставраційних робіт згідно з актом технічного стану від 18 лютого 2019 року. 
23. 12 жовтня 2020 року та 17 січня 2022 року посадові особи Відділу охорони культурної спадщини Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради склали акти візуального обстеження, якими підтверджено незадовільний стан пам`ятки архітектури місцевого значення. 
24. 10 листопада 2021 року Відділ охорони культурної спадщини Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради листом № 108/5 вказав ТОВ СП "Нібулон" на необхідність укладення охоронного договору та просив надати інформацію щодо заходів, які Товариство планує для реставрації пам`ятки архітектури.
25. 20 січня 2022 року Відділ охорони культурної спадщини Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради листом № 4/4 повідомив Прокурора про укладення ТОВ СП "Нібулон" у 2010 році охоронного договору з Управлінням культури, національностей та релігій Миколаївської обласної державної адміністрації, проте зазначив про відсутність копії такого договору у Відділі.
26. 16 березня 2023 року Управління культури, національностей та релігій Миколаївської ОВА листом № 344/02-13 повідомило про відсутність примірника охоронного договору та про те, що в журналі реєстрації охоронних договорів за 2010 рік такий договір не зареєстровано. 
27. 02 лютого 2024 року ТОВ СП "Нібулон" листом № 988/3-24/91 підтвердило факт укладення ним 07 липня 2010 року з Управлінням культури, національностей та релігій Миколаївської обласної державної адміністрації охоронного договору № 1/2010 щодо охорони пам`ятки архітектури місцевого значення по вул. Пушкінській, 12, однак відмовилося надати копію цього договору з посиланням на переміщення архівних документів за межі м. Миколаєва після початку повномасштабного вторгнення.
28. 04 вересня 2024 року Відділ охорони культурної спадщини Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради листом № 30/04 повідомив Прокурора про те, що ТОВ СП "Нібулон" залишило без належного реагування неодноразові звернення Відділу з приводу захисту об`єкта культурної спадщини, не надало згоди на доступ посадових осіб Відділу до об`єкта з метою огляду та не погодилося на пропозицію провести обстеження пам`ятки архітектури.
29. 07 січня 2025 року начальник Відділу охорони культурної спадщини Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради склала припис № 02/04 "Про порушення пам`яткоохоронного законодавства", яким зобов`язала ТОВ СП "Нібулон" невідкладно замінити пошкоджене віконне засклення, письмово проінформувати до 10 лютого 2025 року про заплановані заходи щодо збереження пам`ятки та до 15 лютого 2025 року надати доступ представникам Відділу до внутрішніх приміщень пам`ятки для складання акта візуального обстеження.
30. 08 квітня 2025 року Відділ охорони культурної спадщини Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради звернувся до ТОВ СП "Нібулон" з листом № 35/15.01-04/25-2, у якому просив до 15 квітня 2025 року укласти охоронний договір та до 25 квітня 2025 року надати доступ до внутрішніх приміщень та подвір`я будівлі для складання акта візуального огляду технічного стану пам`ятки. Станом на 13 травня 2025 року ТОВ СП "Нібулон" на зазначений лист не відреагувало.
31. Прокурор з метою збереження пам`ятки архітектури місцевого значення звернувся до суду в інтересах держави в особі згаданих Відділу та Управління з позовом до ТОВ СП "Нібулон" про зобов`язання привести пам`ятку архітектури до належного стану шляхом проведення відновлювальних та ремонтно-реставраційних робіт.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи
32. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також враховуючи межі касаційного перегляду справи, визначені статтею 341 КАС України, Верховний Суд виходить з такого.
33. Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
34. Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
35. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
36. Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим.
37. Зазначеним вимогам процесуального закону постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року не відповідає, а доводи касаційної скарги Прокурора є частково обґрунтованими. 
38. Насамперед слід визначити межі касаційного перегляду цієї справи та окреслити питання, які суд касаційної інстанції не досліджує.
39. Частина п`ята статті 353 КАС України встановлює, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи, а частина шоста статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
40. Верховний Суд у постанові від 27 січня 2026 року, направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що спір про зобов`язання власника пам`ятки культурної спадщини виконати обов`язки щодо утримання пам`ятки культурної спадщини у належному стані підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства як спір з приводу виконання адміністративного договору, а право органів охорони культурної спадщини на звернення до адміністративного суду з таким позовом слідує з пункту 4 частини першої статті 19 КАС України, статті 28 Закону України від 17 березня 2011 року № 3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади», статей 5, 6, 24, 27 та 30 Закону № 1805-III. Прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у суді відповідно до частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, що невиконання власником обов`язку утримувати пам`ятку культурної спадщини у належному стані становить триваюче правопорушення, яке продовжується доти, доки пам`ятки культурної спадщини не приведено у належний стан, а тому строк звернення до суду не застосовується, при цьому обов`язок власника щодо консервації та невідкладного захисту пам`ятки підлягає виконанню незалежно від дії правового режиму воєнного стану.
41. При новому розгляді суд апеляційної інстанції врахував висновки Верховного Суду щодо юрисдикції, представництва, строку звернення до суду та правового режиму воєнного стану, які учасники справи не оспорюють. Водночас апеляційний суд залишив поза увагою висновок суду касаційної інстанції (пункт 90 постанови Верховного Суду від 27 січня 2026 року) про безумовність поточного обов`язку власника зберігати пам`ятку культурної спадщини незалежно від його планів щодо її майбутнього використання.
42. За таких обставин питання юрисдикції цього спору, наявності в органів охорони культурної спадщини права на звернення до суду, підстав представництва Прокурором інтересів держави, дотримання строку звернення до суду та впливу правового режиму воєнного стану на обов`язки власника пам`ятки Верховний Суд повторно не досліджує.
43. Суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи підтвердив висновки суду першої інстанції про незадовільний технічний стан пам`ятки архітектури місцевого значення "Житловий будинок ХІХ століття" на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві та існування загрози її пошкодження, руйнування чи знищення, а доводи касаційної скарги та відзиву на неї цих обставин не спростовують. 
44. Предметом касаційного перегляду у цій справі є перевірка правильності застосування судом апеляційної інстанції статей 26 та 27 Закону № 1805-III під час вирішення питання про можливість зобов`язання власника привести пам`ятку культурної спадщини до належного стану шляхом проведення відновлювальних та ремонтно-реставраційних робіт без конкретизації у позовних вимогах виду робіт зі збереження пам`ятки та без попереднього розроблення науково-проєктної документації, а також дотримання апеляційним судом норм процесуального права, зокрема частини п`ятої статті 353 КАС України.
45. З огляду на триваючий характер невиконання відповідачем пам`яткоохоронного обов`язку положення Закону № 1805-III, які визначають зміст цього обов`язку та порядок його подальшого виконання, застосовуються у редакції, чинній на час звернення Прокурора до суду з цим позовом. Водночас законність договорів, погоджень, приписів та інших дій, учинених у 2010- 2025 роках, оцінюється за законодавством, чинним на час їх учинення. 
46. Частина перша статті 24 Закону № 1805-III визначає, що власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку культурної спадщини в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.
47. Подібний пам`яткоохоронний обов`язок закріплений у статті 39 Закону № 1805-III, згідно з якою власник пам`ятки або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління нею, забезпечує збереження, утримання в належному стані, консервацію, реставрацію, реабілітацію, музеєфікацію та ремонт пам`ятки за власні кошти, якщо інше не передбачено відповідним договором або законом.
48. У разі, коли пам`ятці загрожує небезпека пошкодження, руйнування чи знищення, власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, відповідно до частини першої статті 27 Закону № 1805-IIІ, зобов`язані привести цю пам`ятку до належного стану (змінити вид або спосіб її використання, провести роботи з її консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування).
49. Якщо власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, самостійно не здійснюють заходів, передбачених у частині першій цієї статті, то відповідний орган охорони культурної спадщини може зобов`язати їх здійснити ці заходи, видавши відповідне розпорядження (частина друга статті 27 Закону № 1805-IIІ).
50. У разі, коли власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, не в змозі виконати розпорядження органу охорони культурної спадщини щодо охорони пам`ятки, орган охорони культурної спадщини може вжити необхідних заходів самостійно (повністю або частково), профінансувавши їх за рахунок спеціальних коштів на фінансування охорони культурної спадщини (частина третя статті 27 Закону № 1805-IIІ).
51. Тобто обов`язок власника утримувати пам`ятку культурної спадщини в належному стані реалізується через визначену Законом № 1805-III сукупність робіт та заходів, зокрема шляхом здійснення ремонту як сукупності проєктних, вишукувальних і виробничих робіт, спрямованих на покращення технічного стану та підтримання в експлуатаційному стані об`єкта культурної спадщини без зміни властивостей, які є предметом охорони об`єкта культурної спадщини або реставрації - сукупності науково обґрунтованих заходів щодо укріплення (консервації) фізичного стану, розкриття найбільш характерних ознак, відновлення втрачених або пошкоджених елементів об`єктів культурної спадщини із забезпеченням збереження їхньої автентичності (стаття 1 Закону № 1805-III).
52. Згідно з пунктами 6, 12- 14, 17 та 20 частини першої статті 6 Закону № 1805-III до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження; призначення відповідних охоронних заходів щодо пам`яток місцевого значення та їхніх територій у разі виникнення загрози їх руйнування або пошкодження внаслідок дії природних факторів або проведення будь-яких робіт; надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках місцевого значення (крім пам`яток археології); видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на пам`ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них; укладення охоронних договорів на пам`ятки; застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону.
53. У пунктах 1, 5, 8, 9, 13 частини другої цієї ж статті Закону визначено, що до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить: забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на відповідній території; забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження; організація відповідних охоронних заходів щодо пам`яток місцевого значення та їх територій у разі виникнення загрози їх пошкодження або руйнування внаслідок дії природних факторів чи проведення будь-яких робіт; видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам`ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них; підготовка пропозицій та проектів розпоряджень щодо проведення робіт з консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування об`єктів культурної спадщини, відповідного використання пам`яток та подання їх на розгляд відповідному органу виконавчої влади.
54. Стаття 9 Закону № 1805-III передбачає, що право безумовного доступу до об`єктів культурної спадщини з метою їх обстеження, ознайомлення зі станом зберігання, характером та способом використання, ведення реставраційних робіт, одержання відповідних даних, наукового вивчення мають особи, уповноважені на це органами охорони культурної спадщини. Власник об`єкта культурної спадщини або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, виконавець реставраційних робіт зобов`язані допускати уповноважених органами охорони культурної спадщини осіб для виконання ними своїх обов`язків до об`єктів культурної спадщини та на їхню територію.
55. Відповідно до частин першої та другої статті 21 Закону № 1805-III, якщо в результаті дій або бездіяльності власника пам`ятки їй загрожує пошкодження або знищення, відповідний орган охорони культурної спадщини робить власнику пам`ятки відповідне попередження з дотриманням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру». Якщо власник пам`ятки не вживе заходів щодо її збереження, зокрема у зв`язку з неможливістю створення необхідних для цього умов, суд за позовом відповідного органу охорони культурної спадщини може постановити рішення про її викуп. Викуплена пам`ятка переходить у власність держави (частина четверта статті 21 Закону № 1805-III).
56. Отже, органи охорони культурної спадщини мають забезпечити захист пам`яток культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження у межах наданих їм розпорядчих повноважень, зокрема права безумовного доступу до об`єкта з метою його обстеження, права призначати охоронні заходи, видавати обов`язкові до виконання розпорядження та приписи, застосовувати фінансові санкції, а в разі невжиття власником заходів щодо збереження пам`ятки - ініціювати в судовому порядку її викуп. 
57. Водночас реалізація зазначених повноважень значною мірою залежить від поведінки власника пам`ятки. Ухилення власника від виконання приписів та ненадання доступу до пам`ятки культурної спадщини фактично унеможливлює здійснення органом охорони культурної спадщини його повноважень і зумовлює необхідність судового захисту публічного інтересу.
58. При цьому суб`єкт владних повноважень зобов`язаний ініціювати викуп пам`ятки культурної спадщини у випадку непоправної реальної, швидкоплинної загрози існування пам`ятки, неспроможності її власника запобігти пошкодженню, руйнуванню чи знищення пам`ятки або ж, навпаки, умисних дій власника щодо руйнування об`єкта культурної спадщини.
59. Відповідно до абзаців другого і третього частини першої статті 26 Закону № 1805-III консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, на підставі погодженої з ними науково-проектної документації. Розробленню проектів консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту, пристосування пам`яток передує проведення необхідних науково-дослідних робіт, у тому числі археологічних і геологічних. Роботи із збереження об`єктів культурної спадщини проводяться згідно з реставраційними нормами та правилами, погодженими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини (частина третя статті 26 Закону № 1805-III).
60. Тобто реалізація заходів щодо охорони пам`яток культурної спадщини (консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток місцевого значення) передбачає проведення необхідних науково-дослідних робіт, розроблення на їх основі науково-проектної документації, погодження такої документації з відповідним органом охорони культурної спадщини, отримання письмового дозволу цього органу та безпосереднє виконання робіт згідно з відповідними нормами та правилами.
61. Водночас обов`язок власника утримувати пам`ятку культурної спадщини в належному стані виникає в силу приписів частини першої статті 24 та частини першої статті 27 Закону № 1805-III і не залежить від того, чи розпочав власник проходження зазначеної процедури.
62. За такого правового регулювання відсутність погодженої науково-проєктної документації та письмового дозволу на проведення робіт на пам`ятці культурної спадщини, якій загрожує небезпека пошкодження, руйнування чи знищення, може бути зумовлена бездіяльністю самого власника щодо приведення пам`ятки до належного стану.
63. Протилежний підхід дозволяє власникові виправдовувати невиконання пам`яткоохоронних обов`язків власною ж бездіяльністю, що суперечить загальному принципу права, відповідно до якого ніхто не може отримувати переваги від власної неправомірної або недобросовісної поведінки (nemo ex suo delicto meliorem suam conditionem facere potest).
64. Отже, зобов`язання власника привести пам`ятку культурної спадщини до належного стану за своїм змістом охоплює й обов`язок вчинити всі передбачені статтею 26 Закону № 1805-III дії, що передують виконанню таких робіт.
65. Обов`язок власника пам`ятки культурної спадщини привести її до належного стану виникає в силу частини першої статті 27 Закону № 1805-III і не припиняється через відсутність погодженої науково-проєктної документації або письмового дозволу. Водночас виконання робіт можливе лише після дотримання процедури, передбаченої статтею 26 цього Закону. При цьому спосіб та обсяг робіт визначає науково-проєктна документація.
66. У справі, що розглядається, Прокурор звернувся до суду в інтересах держави з позовом до ТОВ СП "Нібулон" як власника пам`ятки архітектури місцевого значення "Житловий будинок ХІХ століття" на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві.
67. Зверненню Прокурора до суду з цим позовом передувало винесення начальником Відділу охорони культурної спадщини Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради 07 січня 2025 року відповідно до пункту 9 частини другої статті 6 Закону № 1805-III припису № 02/04 "Про порушення пам`яткоохоронного законодавства".
68. ТОВ СП "Нібулон" та Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної військової адміністрації під час розгляду не заперечували укладення у 2010 році охоронного договору щодо зазначеного об`єкта культурної спадщини.
69. Оскільки обов`язки власника пам`ятки культурної спадщини встановлені статтями 24 та 27 Закону № 1805-III, відсутність у сторін примірника охоронного договору не впливає на їх обсяг, що також слідує з положень частини четвертої статті 23 Закону № 1805-III.
70. Суд першої інстанції, встановивши, що ТОВ СП «Нібулон» не вживає заходів щодо утримання та збереження спірної пам`ятки архітектури місцевого значення, яких вимагав від нього орган охорони культурної спадщини в межах повноважень, визначених статтями 6 та 30 Закону № 1805-III, а саме: не замінило пошкоджене віконне засклення, чого вимагав припис від 07 січня 2025 року № 02/04; не проінформувало письмово у встановлений приписом строк (до 10 лютого 2025 року) про заплановані Товариством заходи щодо збереження пам`ятки; не надало у визначені строки (до 15 лютого 2025 року - за приписом, до 25 квітня 2025 року - за листом від 08 квітня 2025 року № 35/15.01-04/25-2) доступу представникам Відділу охорони культурної спадщини Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради до внутрішніх приміщень та подвір`я будівлі для складання акта візуального обстеження технічного стану пам`ятки, чим порушило вимоги статті 9 Закону № 1805-III; не погодилося на пропозицію цього ж Відділу провести обстеження пам`ятки архітектури та залишило без належного реагування неодноразові звернення Відділу з приводу захисту об`єкта культурної спадщини; не уклало у запропонований строк (до 15 квітня 2025 року) нового охоронного договору та не відреагувало станом на 13 травня 2025 року на лист Відділу від 08 квітня 2025 року. 
71. Вимога про зобов`язання відповідача привести пам`ятку до належного стану є обґрунтованою, однак спосіб виконання цього обов`язку підлягає конкретизації відповідно до статей 26 та 27 Закону № 1805-III.
72. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ТОВ СП «Нібулон» та ухвалюючи нове рішення про відмову Прокурору у задоволенні позову, керувався правовою позицією Верховного Суду, сформульованою у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 140/14556/23, фактичні обставини якої не є подібними до обставин справи, що розглядається.
73. У постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 140/14556/23 Верховний Суд виходив з того, що приведення пам`ятки до належного стану є складним багатоетапним процесом, а спосіб виконання цього обов`язку має визначатися власником і відповідним органом охорони культурної спадщини за результатами обстеження та на підставі погодженої науково-проєктної документації. Крім загального характеру позовної вимоги, Верховний Суд урахував, що на час касаційного розгляду вже існував погоджений з Міністерством культури та інформаційної політики України охоронний договір від 27 грудня 2023 року, яким були визначені конкретні види робіт і строки їх виконання, що й зумовило висновок Верховного Суду про передчасність позову.
74. У справі, що розглядається, погодженого охоронного договору на пам`ятку архітектури місцевого значення "Житловий будинок ХІХ століття" на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві з визначеними видами та строками робіт зі збереження цієї пам`ятки немає, а ТОВ СП «Нібулон» не виконало припис органу охорони культурної спадщини від 07 січня 2025 року № 02/04 та всупереч статті 9 Закону № 1805-III систематично не надавало уповноваженим особам доступу до внутрішніх приміщень та подвір`я пам`ятки. Така поведінка унеможливила повне технічне обстеження пам`ятки та попередню конкретизацію виду й обсягу необхідних робіт. Тому відповідач не може посилатися на спричинену його власною поведінкою відсутність такої конкретизації як на підставу для відмови у позові.
75. Оцінюючи доводи відзиву про неподібність обставин справ, на висновки в яких посилається Прокурор, Верховний Суд зазначає, що у справі № 160/17086/23 серед фактичних обставин встановлено наявність погодження з власником пам`ятки охоронного договору із визначеними заходами та строками, виконання інженерного обстеження, розроблення науково-проєктної документації та схвалення ескізного проєкту. Проте відмінність таких обставин з цією справою не спростовує застосовності правової позиції, сформульованої у постанові від 06 серпня 2024 року у справі № 160/17086/23, яка зводиться до можливості зобов`язання у судовому порядку власника та користувача пам`ятки культурної спадщини до виконання передбачених законом і охоронним договором ремонтних та реставраційних робіт. Водночас зазначена постанова Верховного Суду не містить висновків щодо випадків, коли відсутність науково-проєктної та іншої документації спричинена поведінкою самого власника пам`ятки культурної спадщини. Такі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформульовані у пунктах 59- 62 цієї постанови. 
76. Постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2023 року у справі № 640/4637/21 стосується підтвердження підстав представництва прокурором інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини; спір по суті нею не вирішено, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду без формулювання висновку щодо належного способу судового захисту.
77. На відміну від висновків щодо непідсудності спорів адміністративній юрисдикції, сформульованих у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2025 року у справі № 420/28679/23 та від 08 квітня 2026 року у справі № 400/8333/24, в яких позови прокурорів в інтересах держави в особі суб`єктів владних повноважень стосувалися відновлення вже зруйнованих або демонтованих пам`яток, у справі, що розглядається, пам`ятка культурної спадщини продовжує існувати, але перебуває у незадовільному стані та під загрозою подальшого руйнування, а позов спрямований на припинення триваючого невиконання власником установленого статтями 24 і 27 Закону № 1805-III пам`яткоохоронного обов`язку щодо її утримання та збереження.
78. Крім того, Верховний Суд у постанові від 27 січня 2026 року у цій справі вже підтвердив правильність висновків суду першої інстанції щодо належності спору до адміністративної юрисдикції, право відповідних органів охорони культурної спадщини на звернення до суду та наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави. 
79. Зазначений правовий підхід узгоджується з постановою Верховного Суду від 13 липня 2026 року у справі № 420/9376/25, у якій Суд наголосив на необхідності враховувати конкретний зміст спірних правовідносин, суб`єктний склад, предмет позову та фактичні підстави звернення до суду.
80. Як встановлено у цій справі, ТОВ СП "Нібулон" не виконало припис органу охорони культурної спадщини та не забезпечило доступу до пам`ятки для її повного обстеження, що унеможливило попереднє визначення конкретного виду й обсягу необхідних робіт.
81. Суд апеляційної інстанції серед підстав для відмови у позові послався на те, що ТОВ СП «Нібулон» розробило містобудівне та історико-містобудівне обґрунтування щодо будівництва офісного центру на місці пам`ятки зі збереженням її головного фасаду, які були погоджені органом охорони культурної спадщини Миколаївської обласної державної адміністрації та Державною службою з питань національної культурної спадщини.
82. Доводи касаційної скарги щодо обсягу предмета охорони спірної пам`ятки, а саме, поширення його на всю будівлю чи лише на її головний фасад, ґрунтуються на документах, які не входять до переліку обставин, установлених судами попередніх інстанцій. Суд касаційної інстанції у силу статті 341 КАС України не встановлює обставин справи, водночас вирішення цього питання не є необхідним для розгляду цієї справи, оскільки обов`язок утримувати пам`ятку в належному стані існує щодо об`єкта в тому обсязі, в якому він перебуває під охороною згідно з Державним реєстром нерухомих пам`яток України. Встановлений судами попередніх інстанцій незадовільний технічний стан пам`ятки культурної спадщини та загроза її руйнування не залежать від обсягу предмета охорони, а конкретний склад елементів, що підлягають збереженню, має бути врахований під час розроблення та погодження науково-проєктної документації.
83. Верховний Суд звертає увагу на те, що обов`язок власника утримувати пам`ятку культурної спадщини у належному стані є безумовним і не залежить від того, чи має власник конкретні плани щодо реконструкції або іншого використання об`єкта. Навіть якщо власник має намір у майбутньому здійснити капітальну реконструкцію з елементами реставрації, він зобов`язаний до початку таких робіт запобігати подальшому руйнуванню пам`ятки.
84. Наявність у відповідача містобудівного та історико-містобудівного обґрунтувань не звільняє ТОВ СП «Нібулон» від обов`язку підтримувати належний стан пам`ятки культурної спадщини. 
85. Відповідно до статті 1 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій» (чинного на час розроблення зазначених документів; втратив чинність 12 березня 2011 року у зв`язку з набранням чинності Законом України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності», далі - Закон № 3038-VI) містобудівне обґрунтування - вид містобудівної документації, в якому відповідно до державних будівельних та інших норм, стандартів і правил, положень містобудівної документації визначаються містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки (об`єкта будівництва), обов`язкові для врахування при відведенні земельної ділянки та/або проектуванні цього об`єкта.
86. Історико-містобудівне обґрунтування розроблялося відповідно до Порядку розроблення історико-містобудівних обґрунтувань, затвердженого наказом Державної служби охорони культурної спадщини від 22 березня 2004 року № 7 (скасовано наказом Міністерства культури України від 17 лютого 2012 року № 122), та слугувало підставою для визначення таких умов і обмежень у межах історичних ареалів населених місць. 
87. На момент виникнення спірних правовідносин умови і обмеження забудови конкретної ділянки визначаються містобудівними умовами та обмеженнями, що надавалися згідно зі статтею 29 Закону № 3038-VI, а також детальним планом території відповідно до статті 19 цього Закону.
88. Отже, за своєю правовою природою містобудівне та історико-містобудівне обґрунтування були містобудівною документацією, що визначала вихідні дані для відведення земельної ділянки та подальшого проєктування наміру забудови, та не були дозволом органу охорони культурної спадщини на проведення робіт на пам`ятці культурної спадщини. 
89. Погодження таких обґрунтувань посадовими особами органів охорони культурної спадщини здійснювалося в межах містобудівних процедур і не породжувало у власника права виконувати будь-які роботи на пам`ятці та, відповідно, не припиняло його обов`язків, установлених статтями 24 та 27 Закону № 1805-III.
90. Тобто будівля на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві залишається пам`яткою архітектури місцевого значення, щодо якої діють усі встановлені Законом № 1805-III заборони та обмеження, зокрема заборона зносити, змінювати або замінювати пам`ятки (частина перша статті 22 цього Закону). 
91. Крім того, з установлених судами обставин убачається, що від часу розроблення відповідної документації (2010 рік) до звернення Прокурора до суду минуло майже п`ятнадцять років, протягом яких наміри щодо будівництва офісного центру не були реалізовані. Протягом цього часу ТОВ СП «Нібулон» мало обов`язок утримувати пам`ятку у належному стані.
92. Власник пам`ятки культурної спадщини на власний розсуд може визначати спосіб її використання, здійснювати відповідно до законодавства будівельні чи реставраційні роботи, а також відчужити пам`ятку. Проте такий розсуд не охоплює можливості утримуватися від виконання пам`яткоохоронних обов`язків до настання сприятливих для власника умов реалізації його комерційних планів або скасування воєнного стану. 
93. Отже, наявність розробленої у 2010 році та нереалізованої передпроєктної документації щодо будівництва офісного центру на місці пам`ятки не звільняє ТОВ СП «Нібулон» від пам`яткоохоронних обов`язків. 
94. Суд апеляційної інстанції також дійшов висновку, що за відсутності погодженої науково-проєктної документації щодо спірної пам`ятки суд не може зобов`язати відповідача виготовити відповідну документацію та обрати конкретний вид робіт, передбачений частиною першою статті 26 Закону № 1805-III, пославшись при цьому на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19 грудня 2023 року у справі № 640/611/20, від 05 березня 2025 року у справі № 300/2291/23 та від 20 березня 2025 року у справі № 320/2713/20.
95. У постановах від 19 грудня 2023 року у справі № 640/611/20, від 05 березня 2025 року у справі № 300/2291/23 та від 20 березня 2025 року у справі № 320/2713/20 Верховний Суд сформулював висновок, що у справі за позовом суб`єкта владних повноважень до приватної особи суд не вправі змінювати предмет або підстави позову чи застосовувати до відповідача інший, ніж заявлений позивачем, захід реагування.
96. Так, у справах № 640/611/20 та № 300/2291/23 суд апеляційної інстанції встановив обставини порушення суб`єктом господарювання інших вимог законодавства, які позивач не зазначав як підстави позову, а у справі № 320/2713/20 замінив заявлений органом державного нагляду та контролю захід реагування іншим заходом.
97. У справі, що розглядається, Прокурор просив зобов`язати власника привести пам`ятку культурної спадщини до належного стану шляхом проведення відновлювальних та ремонтно-реставраційних робіт.
98. Проведення необхідних досліджень, розроблення і погодження науково-проєктної документації та отримання письмового дозволу не є самостійними заходами реагування, а прямо встановленими статтею 26 Закону № 1805-III обов`язковими стадіями виконання заявленого у позові пам`яткоохоронного обов`язку.
99. Така конкретизація зобов`язання власника пам`ятки культурної спадщини не визначає вид, обсяг, технологію або вартість робіт, і не підміняє погоджувальні та дозвільні повноваження органу охорони культурної спадщини, а лише визначає відповідно до статті 372 КАС України спосіб і порядок виконання відповідачем заявленого пам`яткоохоронного обов`язку.
100. Верховний Суд підкреслює, що звернення органу охорони культурної спадщини або прокурора в інтересах держави з позовом про зобов`язання власника привести пам`ятку культурної спадщини до належного стану є способом виконання державою позитивного обов`язку із забезпечення збереження культурної спадщини. 
101. Оцінюючи пропорційність такого втручання у право власності у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Верховний Суд враховує висновок Європейського суду з прав людини, викладений у рішенні Великої палати від 19 червня 2006 року у справі «Хуттен-Чапська проти Польщі» (Hutten-Czapska v. Poland [GC], заява № 35014/97, пункт 167), відповідно до якого втручання у право власності має переслідувати легітимну мету в загальному інтересі та забезпечувати розумне співвідношення пропорційності між застосованим заходом і поставленою метою, не покладаючи на особу надмірного індивідуального тягаря. 
102. Зобов`язання ТОВ СП «Нібулон» привести пам`ятку до належного стану відповідає цим вимогам, оскільки передбачене статтями 24, 26 і 27 Закону № 1805-III, спрямоване на запобігання пошкодженню, руйнуванню чи знищенню об`єкта культурної спадщини, не позбавляє відповідача права власності та залишає визначення конкретного виду, обсягу та технології робіт за погодженою науково-проєктною документацією і дозволом відповідного органу. Такий захід є менш обтяжливим порівняно з примусовим викупом пам`ятки, передбаченим статтею 21 Закону № 1805-III, та не покладає на власника обов`язків, які виходять за межі охоронного статусу набутого ним майна. 
103. Натомість підхід, застосований судом апеляційної інстанції, за якого позов не може бути задоволений через відсутність погодженої науково-проєктної документації та неконкретизації видів робіт, позбавляє органи охорони культурної спадщини та Прокурора будь-якого реального примусового впливу на недобросовісного власника до виконання пам`яткоохоронних обов`язків, окрім викупу пам`ятки, який є винятковим заходом. 
104. Підсумовуючи, Верховний Суд зазначає, що у разі, коли пам`ятці культурної спадщини загрожує небезпека пошкодження, руйнування чи знищення, а її власник не вживає заходів щодо приведення об`єкта до належного стану та перешкоджає проведенню його повного обстеження, позовна вимога органу охорони культурної спадщини або прокурора про зобов`язання власника привести пам`ятку до належного стану може бути задоволена без зазначення у позові конкретного виду й обсягу робіт зі збереження пам`ятки, якщо неможливість їх попереднього визначення спричинена невиконанням власником законних вимог щодо допуску уповноважених осіб до обстеження пам`ятки. 
105. У такому разі судове рішення має відображати передбачену статтею 26 Закону № 1805-III послідовність дій (проведення необхідних науково-дослідних робіт, розроблення науково-проєктної документації, її погодження з відповідним органом охорони культурної спадщини, отримання письмового дозволу цього органу та виконання робіт), а конкретні вид, обсяг і технологія робіт визначаються за результатами досліджень у погодженій науково-проєктній документації та дозволі відповідного органу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
106. Згідно з частиною першою статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
107. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 351 КАС України).
108. Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про наявність підстав для задоволення позову, а суд апеляційної інстанції, неправильно застосувавши статті 24, 26 та 27 Закону № 1805-III і не врахувавши обов`язкові для нього відповідно до частини п`ятої статті 353 КАС України висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27 січня 2026 року у цій справі, помилково скасував це рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.
109. Водночас Верховний Суд враховує, що резолютивна частина судового рішення має бути викладена так, щоб її виконання було можливим у порядку, встановленому Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», а зміст обов`язку боржника - чітко визначеним. 
110. Використане Прокурором у позовній заяві та судом першої інстанції у резолютивній частині рішення від 10 червня 2025 року формулювання «шляхом проведення відновлювальних та ремонтно-реставраційних робіт» потребує уточнення, оскільки не відображає передбаченої статтями 26 та 27 Закону № 1805-III послідовності визначення та виконання робіт зі збереження пам`ятки.
111. Зміна резолютивної частини судового рішення шляхом викладення її у редакції, що відповідає термінології та послідовності дій, визначеним статтями 1, 26 та 27 Закону № 1805-III не виходить за межі позовних вимог, оскільки не змінює предмета позову та обов`язку відповідача, а лише конкретизує встановлений Законом № 1805-III порядок його виконання, забезпечуючи можливість примусового виконання судового рішення.
112. Крім того, така зміна конкретизує у резолютивній частині спосіб і порядок виконання покладеного на відповідача обов`язку відповідно до частини першої статті 372 КАС України та забезпечує виконуваність судового рішення.
113. Також Верховний Суд враховує висновок ЄСПЛ, викладений у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, заява № 18357/91, пункт 40), згідно з яким виконання остаточного судового рішення є складовою права на суд. 
114. Тому судове рішення має формулювати обов`язок боржника достатньо чітко, щоб забезпечити його реальне, не декларативне виконання, водночас не підміняючи установлені законом повноваження органу охорони культурної спадщини.
115. За таких обставин касаційну скаргу Прокурора слід задовольнити частково, постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року скасувати, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини у такій редакції: «Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство "Нібулон" привести пам`ятку архітектури місцевого значення "Житловий будинок ХІХ століття" на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві до належного стану шляхом проведення необхідних науково-дослідних робіт, розроблення науково-проєктної документації та її погодження з відповідним органом охорони культурної спадщини, отримання письмового дозволу цього органу на проведення робіт, а після погодження документації та отримання дозволу - виконання визначених у погодженій науково-проєктній документації та дозволі робіт зі збереження пам`ятки». В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року слід залишити без змін.
116. Враховуючи, що постанова приймається на користь суб`єкта владних повноважень, підстави для розподілу судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, немає.
Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359, 372 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури задовольнити частково.
Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року скасувати.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини у такій редакції:
«Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство "Нібулон" привести пам`ятку архітектури місцевого значення "Житловий будинок ХІХ століття" на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві до належного стану шляхом проведення необхідних науково-дослідних робіт, розроблення науково-проєктної документації та її погодження з відповідним органом охорони культурної спадщини, отримання письмового дозволу цього органу на проведення робіт, а після погодження документації та отримання дозволу - виконання визначених у погодженій науково-проєктній документації та дозволі робіт зі збереження пам`ятки».
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач: Я.О. Берназюк

Судді: О.П. Стародуб

С.М. Чиркін