П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/4167/25	

Головуючий І інстанції: Потоцька Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Кравченка К.В., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 25.11.2025р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:
10.02.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДПС у Одеській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 15.05.2024р. №0747550-2407-1551-UА51100210000074534 - про визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2023 рік в частині нарахування податку в сумі 70 745,30 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем було отримано податкове повідомлення-рішення щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2023 рік в сумі 70 745,30 грн. 
Дане рішення позивач вважає частково незаконним, оскільки контролюючий орган при визначенні розміру податку безпідставно застосував ставку у розмірі 1,5% від мінімальної заробітної плати (яка станом на 01.01.2023р. складала 6700 грн.), що в свою чергу, фактично не відповідає рішенню Маяківської сільської ради №11/15-VIII від 24.06.20210р., яким встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2022 рік, але відсутні ставки для «нежитлових будівель» або «інших будівель» у відповідності до положень ПКУ, а окреме рішення на 2023 рік сільрадою не приймалось.
Крім того, у позовній заяві позивач стверджує, що аналогічне податкове повідомлення-рішення щодо нарахування цього ж податку за 2022 рік вже було предметом судового розгляду (рішення ООАС від 30.05.2024р. по справі №420/9481/24 (яке набрало законної сили)), за результатом якого, останнє з таких самих підстав було визнано протиправним та скасовано.
Вважаючи дане рішення податкового органу частково неправомірним та таким, що ґрунтується на невірному тлумаченні діючого законодавства, позивач оскаржив його у судовому порядку. 
Відповідач надав свої письмові заперечення проти позову, в яких просив у задоволенні позову відмовити, оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення було прийнято правомірно. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року (ухваленому в порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 15.05.2024р. №0158075-2409-1509-UА51100030000027628.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник відповідача 18.12.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального і процесуального права, та просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.11.2025р. та прийняти нове – про відмову у їх задоволенні в повному обсязі. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ДПС в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 
13.01.2026р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
27.01.2026р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому представник позивача категорично заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та мотивовано просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом 1-ї інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про прав власності на нерухоме майно №26512062 від 08.09.2014р. та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, - є власником об`єкта нерухомого майна: «нежитлові будівлі», за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Удобненська сільська рада, автошлях Одеса-Рені, 43 км, загальною площею 1055,9 кв.м. Даний об`єкт нерухомого майна включає складові: головний корпус (315,9 кв.м), правий флігель (391,2 кв.м), лівий флігель, ворота.
24.06.2021р. Маяківська сільська рада Біляївського району Одеської області прийняла рішення від 24.06.2021р. №11/15-VІІІ «Про встановлення місцевих податків і зборів на території Маяківської сільської територіальної громади», яким вирішила установити місцеві податки і збори, у т.ч. «податок на нерухоме майно», відмінне від земельної ділянки, ставки якого наведені у додатку 2 та вводяться в дію з 01.01.2022р.
Відповідно до додатку 2 до вказаного рішення сільради №11/15-VІІІ, ставка податку за 1 кв.м (відсотків розміру мінімальної заробітної плати) для фізичних осіб, в залежності від класифікації будівель та споруд для будівель нежитлових становить 0,1, 1,0, 1,25, 1,5 відсотків.
А у додатку 3 до цього рішення №11/15-VІІІ визначено перелік пільг для фізичних та юридичних осіб, наданих відповідно до пп.266.4.2 п.266.4 ст.266 ПК України, із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
15.05.2024р. за вказаний об`єкт нерухомості фізичній особі ОСОБА_1 у 2024 році в автоматичному режимі було сформовано податкове повідомлення рішення від 15.05.2024р. №0747550-2407-1551-UA51100210000074534 на загальну суму 106 117,95 грн. по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2023 рік.
При цьому, в даному ППР був зазначений такий розрахунок: - загальна площа 1055,9 кв.м * (6700 мін. з/п*1,5% ставка з 01.01.2022) = 106117,95 грн.
У вересні 2024р. представник позивача - адвокат Головатюк Я.О. звернулася до ГУ ДПС в Одеській області з адвокатським запитом вих. №09/09-24/1 від 09.09.2024р. про надання інформації про підстави застосування максимальної ставки податку у розмірі 1,5% при нарахуванні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та також просила надати підтверджуючі документи, що стали підставою для застосування саме такого розміру ставки податку.
ГУ ДПС в Одеській області, у відповідь на вказану заяву надіслало на адресу заявника лист №35310/6/15-32-24-07-06 від 13.09.2024р., в якому зазначило, що рішенням органу місцевого самоврядування для всіх споруд нежитлової нерухомості встановлена ставка податку у розмірі 1,5% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, а сума податку була нарахована в автоматичному режимі.
Також, додатково, у відповіді на адвокатський запит, ГУ ДПС в Одеській області зазначило, що платник податку має право на проведення звірки щодо зокрема, розміру ставки податку, та про те, що у разі виявлення розбіжностей, контролюючий орган проводить перерахунок суми податку і направляє нове податкове повідомлення-рішення.
23.09.2024 року позивач звернувся до ГУ ДПС в Одеській області із заявою вх. №105639/6 (реєстраційний індекс 105639/6) про:
- проведення звірки розміру ставки податку, застосованої при нарахуванні податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки за податковим повідомленням-рішенням №0747550-2407-1551-UA51100210000074534 від 15.05.2024 року;
- здійснення перерахунку суми нарахованого податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки за податковим повідомленням-рішенням №0747550-2407-1551-UA51100210000074534 від 15.05.2024 року та направлення нового податкового повідомлення-рішення за результатами звірки розміру ставки податку, що підлягає застосуванню.
Однак, ГУ ДПС в Одеській області на вказану заяву надало відповідь вих. №39150/6/15-32-24-07-10 від 14.10.2024 року, в якій наголошувалося на відсутності правових підстав щодо перерахунку суми нарахованого ППР від 15.05.2024р. податку на нерухоме майно.
Вважаючи вказане вище податкове повідомлення-рішення №0747550-2407-1551-UA51100210000074534 від 15.05.2024р. в частині нарахування податку на нерухоме майно в сумі 70 745,30 грн. протиправним (т.б. податок в сумі 35 372,65 грн. позивач визнає обгрунтованим), позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з часткової неправомірності спірного рішення відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.
Так, положеннями ст.265 ПК України визначено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Згідно з приписами пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платники податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Так, як загально відомо, «об`єктом оподаткування» - є об`єкт житлової і нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України), а «базою оподаткування» - загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України).
У відповідності до пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності.
За правилами пп.266.3.3 п.266.3 ст.266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.
Так, як встановлено з матеріалів справи та змісту адміністративного позову, у цій справі позивач визначив предметом оскарження «часткове скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області №0747550-2407-1551-UA51100210000074534 від 15.05.2024р., а саме в частині нарахування йому податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у розмірі 70 745,30 грн.».
Тобто, суму іншу суму податку на нерухоме майно за 2023р. в розмірі 35 372,65 грн., яка була нарахована цим податковим повідомленням-рішенням від 15.05.2024р., позивач фактично визнає.
Так, як вбачається з матеріалів справи, однією із підстав даного позову є те, що Маяківська сільська рада своїм рішенням «Про встановлення місцевих податків і зборів на території Маяківської сільської територіальної громади» №11/15-VIII від 24.06.2021 року встановила ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2022 рік та диференціювала ставки податку за класифікацією будинків та споруд (що не передбачається чинним податковим законодавством). Зазначене рішення діє з 01.01.2022 року, а окреме рішення на 2023 рік сільрадою не приймалось.
При цьому, як зазначає позивач, у вказаному вище рішенні Маяківської сільської ради від 24.06.2021 року взагалі відсутні ставки для «нежитлових будівель» або «інших будівель» у відповідності до положень Податкового кодексу України.
Так, Верховний Суд у своїх постановах від 13.04.2023 року у справі №757/30991/18-а, від 12.10.2023 року у справі №160/21190/21, від 15.02.2024 року у справі №520/27906/21, від 17.04.2024 року у справі №300/3779/23 та багатьох інших, неодноразово наголошував на тому, що в адміністративному судочинстві діє принцип «диспозитивності», який покладає на суд обов`язок вирішувати лише тільки ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 29.05.2018 року у справі №800/341/17 та від 12.11.2019 року у справі №9901/21/19 зазначила, що вказаний принцип знайшов своє відображення і у ч.2 ст.9 КАС України, якою чітко визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У постанові від 22.02.2024 року у справі №990/150/23 Велика Палата Верховного Суду нагадала усталені підходи, сформовані судовою практикою, що за змістом зазначеної норми це право [вийти за межі позовних вимог] суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто, процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.
Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу «диспозитивності» самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно, право особи звернутися до суду із самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Відхилення від такого правила є можливим лише задля ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 13.04.2023 року у справі №757/30991/18-а, від 12.10.2023 року у справі №160/21190/21, від 17.04.2024 року у справі №300/3779/23, від 15.02.2024 року у справі №520/27906/21).
Застосовуючи наведені підходи до обставин цієї справи судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, зазначає наступне.
Як встановлено з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 24.06.2021 року Маяківська сільська рада рішенням «Про встановлення місцевих податків і зборів на території Маяківської сільської територіальної громади» №11/15-VIII від 24.06.2021р. встановила ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2022 рік.
Так, у додатку 2 до цього рішення №11/15-VIII, Маяківською сільською радою були встановлені ставки з податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки за розділом «Будівлі нежитлові» від 1,0% до 1,5% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування щодо визначення належності об`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель, відповідно до «Державного класифікатора будівель та споруд» НК 018-2023, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 16.05.2023р. №3573, та пп.14.1.129-1 п.14.1 ст.14 ПКУ.
Додаток 2 фактично містить, зокрема, ставки для «Будівлі нежитлові інші»:
1271 Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства
1271.1 Будівлі для тваринництва
1271.2 Будівлі для птахівництва
1271.3 Будівлі для зберігання зерна
1271.4 Будівлі силосні та сінажні
1271.5 Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства
1271.6 Будівлі тепличного господарства
1271.7 Будівлі рибного господарства
1271.8 Будівлі підприємств лісівництва та звірівництві
1271.9 Будівлі сільськогосподарського призначення інші
1272 Будівлі для культової та релігійної діяльності
1272.1 Церкви, собори, костьоли, мечеті, синагоги тощо
1272.2 Похоронні бюро та ритуальні зали
1272.3 Цвинтарі та крематорії
1273 Пам`ятки історичні та такі, що охороняються державою
1273.1 Пам`ятки історії та архітектури
1273.2 Археологічні розкопки, руїни та історичні місця, що охороняються державою
1273.3 Меморіали, художньо-декоративні будівлі, статуї
1274 Будівлі інші, не класифіковані раніше
1274.1 Казарми Збройних Сил
1274.2 Будівлі поліцейських та пожежних служб
1274.3 Будівлі виправних закладів, в`язниць та слідчих ізоляторів
1274.4 Будівлі лазень та пралень
1274.5 Будівлі з облаштування населених пунктів
Господарські присадибні будівлі- допоміжні нежитлові приміщення, до яких належать: сараї, хліви, літні кухні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, лазні, трансформаторні підстанції, гаражі.
Так, за доводами представника позивача, суть незгоди позивача із оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням фактично полягає саме у застосуванні до останнього ставок, визначених рішенням «Про встановлення місцевих податків і зборів на території Маяківської сільської територіальної громади» №11/15-VIII від 24.06.2021 року, яке, на думку позивача, не може бути до нього застосоване, так як не містить встановлення ставок з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для типу об`єкта «нежитлові будівлі» або «інші будівлі».
Разом з цим, у спірних правовідносинах суд оцінює лише тільки оскаржувані дії/рішення податкового органу з огляду на чинність нормативно-правових актів, застосованих відповідачем.
При цьому, підставою для втрати чинності нормативно-правовим актом у цілому або його окремими положеннями є, зокрема, скасування чи внесення змін до такого акту суб`єктом нормотворення або визнання його протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині в порядку адміністративного судочинства.
Отже, у випадку незгоди з нормативно-правовим актом, належним та ефективним способом захисту буде оскарження відповідного нормативно-правового акту.
Такого ефекту не може бути досягнуто в індивідуальному спорі про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень, який діяв у відповідності до чинного нормативно-правового акту.
Аналогічного висновку при вирішення подібних правовідносин дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 24.06.2025 року у справі №420/5584/24.
Так, у вказаній постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05.06.2024р. у справі №910/14524/22 та від 11.09.2024р. у справі №554/154/22, наголошувала на тому, що Суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Порушення такого підходу та, відповідно, ігнорування принципу законності суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного урядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає, що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противаг (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю).
З огляду на викладене, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, критично ставиться до твердження позивача про те, що до нього підлягає застосуванню попереднє рішення Маяківської сільської ради від 20.06.2019р. №30/2 «Про встановлення на території Маяківської сільської об`єднаної територіальної громади місцевих податків і зборів на 2020 рік», яким було передбачено ставки для нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки за типом «нежитлові будівлі», що належать фізичним особам у розмірі 0,5% відсотків від розміру мінімальної заробітної плати.
Що ж стосується тверджень позивача про несвоєчасне прийняття спірного податкового повідомлення-рішення від 15.05.2024р., то судова колегія з цього приводу зазначає, що відповідно до п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з пп.266.7.1 п.266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному ст.42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Суд зазначає, що саме собою порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його правомірності, крім випадків, прямо передбачених законом. Зважаючи на міркування розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти як вимоги не до самого акта, а до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на його прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, спричинюють настання дефектних наслідків.
Водночас, не кожен дефект акта робить його неправомірним. Фундаментальне порушення це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.
Стосовно ж процедурних порушень, то вони залежно від характеру можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, але в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його правомірність.
Отже, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.
Посилання ж позивача щодо некоректної адреси, яка була зазначена у спірному рішенні, судова колегія теж відхиляє, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, спірне рішення позивач все рівно фактично отримав, і це, крім того, жодним чином не вплинуло на його правильність.
Разом з цим, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, за приписами п.14.1 ст.14 ПК України, об`єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки.
А відповідно до вимог пп.14.1.129-1. п.14.1 ст.14 ПК України, об`єктами нежитлової нерухомості є будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:
а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;
б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;
в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;
г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;
ґ) будівлі промислові та склади;
д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);
е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;
є) інші будівлі.
Згідно п.5.3 ст.5 ПК України, інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Інструментом ідентифікації об`єктів нерухомості в частині їх приналежності до відповідних типів нерухомого майна є Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений наказом №507 Держстандарту України від 19.08.1997р. (далі - Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018:2000), як складова частина Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації, призначений для використання органами виконавчої влади та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні.
Будівлі класифікуються за їхнім функціональним призначенням.
Чітка класифікація об`єктів нерухомості для цілей оподаткування необхідна для визначення об`єкта оподаткування.
У багатьох випадках візуальна приналежність об`єктів нерухомого майна до того чи іншого класу є помилковою.
Визначення ставки податку залежить від статусу нежитлового приміщення, визначеного згідно Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.
Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018:2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно.
Так, як загально відомо, приписами пп.2 п.29 «Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» (затв. Постановою КМУ від 26.10.2011р. №1141), встановлено вичерпний перелік відомостей, які вносяться до Державного реєстру прав про об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, який відповідно не передбачає можливості внесення відомостей про класифікацію будівель та споруд за Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018:2000.
Також, Податковим кодексом України передбачено й надання податкових пільг і преференцій з податку на нерухоме майно. Однак, підставою для застосування пільг у більшості випадків є правильна класифікація об`єктів нерухомого майна.
При чому, визначальним та суттєвим по віднесенню нежитлових будівель та їх частин до тієї чи іншої категорії, являється обставина з якою метою вона використовується.
Отже, враховуючи наведені положення чинного законодавства, судова колегія зазначає, що застосовуючи об`єктивно-функціональний підхід до визначення типів об`єктів нежитлової нерухомості законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі.
Так, з матеріалів справи вбачається, що приміщення за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Удобненська сільська рада, автошлях Одеса-Рені, 43 км - є «нежитловим» приміщенням.
Інформація щодо належної позивачу нерухомості, яка отримана відповідачем на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, не містить жодної інформації про те, що належна позивачу «нежитлова будівля» відноситься до об`єктів, щодо яких встановлена ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб на 2022р. - 1,5% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Враховуючи викладене, віднесення відповідачем об`єкту нерухомості позивача за власною ініціативою до групи нерухомості, є таким, що суперечить Податковому Кодексу України.
Крім того, слід зауважити й про те, що матеріали справи також не містять доказів того, що податковим органом вчинялись дії з метою визначення та конкретизації типу об`єкту нежитлової нерухомості, що належить позивачу, чи встановлення його функціонального призначення.
Окрім того, незастосування позивачем при виявленні розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема технічної документації на об`єкт нерухомості, не може слугувати правовою підставою для визнання податкового повідомлення-рішення правомірним.
На переконання суду, контролюючим органом було обчислено базу оподаткування на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в яких відомості щодо цільового призначення приміщень та їх типу відсутні, що, в свою чергу, є неприпустимим.
Таким чином, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, відхиляє твердження відповідача, що відповідно до рішення Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області від 24.06.2021р. №11/15-VІІІ «Про встановлення місцевих податків і зборів на території Маяківської сільської територіальної громади» на 2022 рік ставка податку становить для всіх кодів класифікації будівель та споруд нежитлової нерухомості 1,5% розміру заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, оскільки, як вбачається з цього рішення ставка податку містить й інші відсотки: 0,1, 1,0, 1,25.
При цьому, одночасно суд звертає увагу на те, що перевірка рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративним судом здійснюється ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
Крім того, апеляційний суд, при прийнятті остаточного рішення по даній справі, вважає за необхідне прийняти до уваги рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.05.2024р. по справі №420/9481/24 (яке набрало законної сили 29.07.2024р.), яким в судовому порядку було скасовано попереднє ППР відповідача щодо визначення ОСОБА_1 податку на нерухоме майно за 2022 рік, а також врахувати правову позицію Верховного Суду з цього спірного питання, викладену у постановах від 01 квітня 2020 року у справі №818/494/18, від 11 червня 2020 року у справі №820/2817/17 та від 12 лютого 2020 року у справі №809/1612/17.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, в даному випадку, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність спірного рішення, як такого, що відповідає приписам ст.2 КАС України.
Критерії законності рішення (діяння, т.б. управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.
Суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого рішення (діяння), а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення.
Тому, з огляду практику Європейського суду з прав людини, а саме: рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серков проти України» (заява № 39766/05) та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06), а також на положення ст.8 Конституції України, ч.1 ст.7 КАС України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд вважає за необхідне керуватись при вирішенні даного спору приписами ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, і не знаходить аргументів для відхилення доводу платника про застосування до наведеного вище об`єкту застосованої ставки податку.
Таким чином, з огляду на зазначене, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку дійшов висновку про те, що відповідач безпідставно відніс належні позивачу нежитлові будівлі, до будівель нежитлових зі ставкою оподаткування у розмірі 1,5 % мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, а тому, відповідно, оскаржене податкове повідомлення - рішення в оскаржуваній частині є протиправними та дійсно підлягає скасуванню.
Решта доводів та заперечень відповідача висновків суду 1-ї інстанції не спростовують.
Отже, за таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку про те, що позовні вимоги дійсно підлягають задоволенню.
До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, в цілому вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. 
Наведені ж в апеляційній скарзі відповідача доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права, в зв`язку із чим, суд 2-ї інстанції не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в цій апеляційній скарзі.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів також керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу відповідача - без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.195,308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, апеляційний суд, – 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Одеській області – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 13.07.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: К.В. Кравченко 

В.О. Скрипченко