ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2026 року | Справа №160/4404/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,-
УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить:
визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у внесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про порушення правил військового обліку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ - НОМЕР_1 ) виключити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів дані про порушення правил військового обліку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване та фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що перебуває на військовому обліку у відповідача як військовозобов`язаний та вчасно уточнив свої облікові дані, проте з електронного військово-облікового документа у мобільному застосунку «Резерв+» і з розширених даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів йому стало відомо про внесення щодо нього відомостей про порушення правил військового обліку та про звернення відповідача до Національної поліції у зв`язку з неприбуттям за повісткою. Позивач наполягає, що повістка про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки йому не надсилалась і не вручалась, до адміністративної відповідальності за статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення він не притягувався, протокол чи постанова про адміністративне правопорушення щодо нього не складалися, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для внесення до Реєстру таких відомостей.
Позивач також указує, що внесені відомості відображаються у його електронному військово-обліковому документі та мають негативний вплив на його права й інтереси, зокрема під час перевірки документів. На підтвердження наведених обставин позивач долучив до позовної заяви копію військово-облікового документа з мобільного застосунку «Резерв+», копію розширених даних з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, копії документів, що посвідчують особу та підтверджують реєстрацію місця проживання.
Ухвалою суду відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; відповідачу встановлено строк для подання відзиву.
Відзив на позовну заяву відповідач не подав, правом на подання відзиву не скористався (частина шоста статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України).
Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), на підставі частини п`ятої статті 262 цього Кодексу.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 (Покровське), категорія обліку - військовозобов`язаний, дата взяття на військовий облік - 04.12.1992.
Згідно з розширеними даними з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо позивача, сформованими 18.02.2026, датою проходження позивачем військово-лікарської комісії зазначено 18.06.2024, номером протоколу військово-лікарської комісії - 123, а постановою комісії позивача визнано придатним до служби у визначених цією постановою частинах, закладах та підрозділах. Датою уточнення облікових даних позивача у Реєстрі зазначено 04.01.2026.
Цей же документ у розділі «Порушення правил військового обліку» містить щодо позивача відомості про дату звернення - 17.01.2026 та про причину звернення до Національної поліції - «Не прибули за повісткою до ТЦК та СП». Водночас розділ «Правопорушення» розширених даних Реєстру щодо позивача містить запис про те, що дані в цьому реєстрі відсутні.
Внесені до Реєстру відомості відображаються в електронному військово-обліковому документі позивача у мобільному застосунку «Резерв+» у графі «Порушення правил військового обліку».
Матеріали справи не містять доказів формування, надіслання чи вручення позивачу повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а також доказів складення щодо позивача протоколу про адміністративне правопорушення та/або прийняття постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Таких доказів відповідач суду не надав.
Не погоджуючись із діями відповідача щодо внесення до Реєстру відомостей про порушення ним правил військового обліку, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу по суті, суд виходить з такого.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).
Згідно з частинами першою, третьою статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону № 2232-XII військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.
Частиною п`ятою статті 33 Закону № 2232-XII визначено, що військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (частина перша статті 34 Закону № 2232-XII).
На виконання частини п`ятої статті 33 Закону № 2232-XII Кабінет Міністрів України постановою від 30.12.2022 № 1487 затвердив Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Порядок № 1487), пунктом 2 якого визначено, що військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 16 березня 2017 року № 1951-VIII «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (далі - Закон № 1951-VIII) Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.
Основними завданнями Реєстру є: 1) ідентифікація призовників, військовозобов`язаних, резервістів та забезпечення ведення військового обліку громадян України; 2) інформаційне забезпечення комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань особовим складом у мирний час та в особливий період; 3) інформаційне забезпечення громадян України, у тому числі осіб, звільнених з військової служби, які мають право на пенсію, та членів сімей загиблих військовослужбовців відомостями щодо виконання ними військового обов`язку (частина перша статті 2 Закону № 1951-VIII).
За приписами частин восьмої, дев`ятої статті 5 Закону № 1951-VIII органами ведення Реєстру є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи розвідувальних органів України. Органи ведення Реєстру забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних.
З урахуванням зазначеного відповідач є органом ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та повинен забезпечувати актуалізацію його бази даних. До Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в його базі даних такі відомості: 1) персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів; 2) службові дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
У свою чергу, пункт 20-1 частини першої статті 7 Закону № 1951-VIII передбачає, що до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать відомості про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (дата, номер, короткий зміст протоколу та/або постанови про адміністративне правопорушення).
Отже, зі змісту пункту 20-1 частини першої статті 7 Закону № 1951-VIII вбачається, що законом передбачено внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних саме про притягнення до відповідальності за порушення правил військового обліку.
Таким чином, у цій справі необхідно з`ясувати правову природу поняття «притягнення до відповідальності» та встановити, чи є факт притягнення позивача до такої відповідальності.
Відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку та відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію передбачена статтями 210 та 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення відповідно.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 824/1164/18-а досліджував визначення обставин, за яких особа вважається притягнутою до відповідальності. Позиція Верховного Суду полягає в тому, що притягнення до адміністративної відповідальності починається з моменту складання протоколу та його пред`явлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
При обґрунтуванні такого висновку враховано правову позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні від 27 жовтня 1999 року № 9-рп/99 у справі про депутатську недоторканність, згідно з якою поняття «притягнення до кримінальної відповідальності» не тотожне поняттю «кримінальна відповідальність», як і поняття «притягнення до юридичної відповідальності» не ідентичне поняттю «юридична відповідальність»; притягнення до юридичної відповідальності передує юридичній відповідальності. Кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду, а притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.
Статтею 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.
Відповідно до статті 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються, зокрема, відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення), та пояснення такої особи. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу в ньому робиться запис про це. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
З системного аналізу наведених правових норм Кодексу України про адміністративні правопорушення слід дійти висновку про те, що притягнення до адміністративної відповідальності починається з моменту складання протоколу та його пред`явлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Прийняття ж постанови за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення є вирішенням такої справи по суті, що передбачає встановлення наявності складу адміністративного правопорушення або його відсутності та, відповідно, застосування санкції або закриття справи, що відповідає положенням статті 284 цього Кодексу.
Така позиція відповідає і практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, у пункті 110 рішення Великої палати Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2016 року у справі «А та Б проти Норвегії» зазначено, що стаття 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежується правом не бути покараним двічі, а поширюється і на право не піддаватися обвинуваченню або засудженню двічі, та містить три різні гарантії, за яких за одне і те саме правопорушення ніхто не може бути притягнутий до відповідальності, засуджений і покараний.
Враховуючи наведені висновки, суд вважає, що до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста, які вносяться до Реєстру, зокрема, належать відомості про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме відомості про протокол, якщо він складався.
Водночас частинами шостою та сьомою статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачені випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, не складається. У таких випадках до Реєстру можуть бути внесені лише відомості щодо постанови про адміністративне правопорушення.
Такий висновок можна зробити безпосередньо зі змісту пункту 20-1 частини першої статті 7 Закону № 1951-VIII. Вжите у вказаній нормі поєднання сполучників «та/або» означає, що можливі обидва варіанти одночасно або кожен окремо, а тому до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать, зокрема, відомості щодо дати, номера, короткого змісту або протоколу, або постанови про адміністративне правопорушення, або одночасно протоколу та постанови про адміністративне правопорушення.
Отже, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для внесення територіальним центром комплектування та соціальної підтримки до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про порушення правил військового обліку особою, щодо якої відсутній факт притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил військового обліку, а саме якщо відсутні протокол, пред`явлений особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, та/або постанова про притягнення до адміністративної відповідальності, навіть за умови, що підстави для такої відповідальності, за оцінкою територіального центру комплектування та соціальної підтримки, наявні.
Суд враховує, що причиною звернення до Національної поліції, зазначеною у розширених даних Реєстру щодо позивача, є неприбуття за повісткою до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Разом з тим підпунктом 2 пункту 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, визначено, що належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку є день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора, або день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки, чи за адресою задекларованого (зареєстрованого) місця проживання.
Доказів формування та надіслання позивачу повістки, а так само доказів настання будь-якої з наведених обставин, що підтверджують належне оповіщення, матеріали справи не містять.
Крім того, пунктом 56 Порядку № 1487 передбачено, що Національна поліція за зверненням районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки здійснює адміністративне затримання та доставлення призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, до найближчого районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Отже, і ця норма пов`язує звернення до органів поліції з фактом вчинення особою адміністративного правопорушення, який має бути зафіксований у визначеному законом порядку.
У цій справі розширені дані з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо позивача, сформовані 18.02.2026, у розділі «Правопорушення» містять відомості про відсутність у Реєстрі відповідних даних. Наявність протоколу та/або постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення не встановлена, а отже, у відповідача були відсутні підстави для внесення до Реєстру даних про порушення позивачем правил військового обліку.
Оскільки за приписами частин восьмої, дев`ятої статті 5 Закону № 1951-VIII органами ведення Реєстру є, зокрема, районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, відновлення порушених прав позивача належить здійснити шляхом зобов`язання саме відповідача як органу ведення Реєстру вчинити певні дії, а саме виключити з Реєстру відповідні дані.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач, який правом на подання відзиву не скористався, правомірності вчинених ним дій щодо внесення до Реєстру відомостей про порушення позивачем правил військового обліку не довів та відповідних доказів суду не надав.
Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Беручи до уваги наведене та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1331,20 грн, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у внесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про порушення правил військового обліку ОСОБА_1 .
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 виключити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів дані про порушення ОСОБА_1 правил військового обліку.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1331,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова