Справа № 128/5321/25
Провадження № 22-ц/801/1609/2026
Категорія: 56
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2026 року	Справа № 128/5321/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Міхасішина І. В.,
учасники справи:
позивач – Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова,
відповідач –  ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, в інтересах якого діє представник Сергійчук Сергій Леонідович, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Карпінської Ю. Ф. за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін в м. Вінниця,
у цивільній справі № 128/5321/25 за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення надлишково виплачених грошових коштів, що виплачені унаслідок лічильної (рахункової) помилки,

встановив:
Короткий зміст вимог
У грудні 2025 року Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення надлишково виплачених грошових коштів, що виплачені унаслідок лічильної (рахункової) помилки.
Позов мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_1 працювала на посаді доцента закладу вищої освіти кафедри акушерства та гінекології № 2 Вінницького національного медичного університету ім. М. І. Пирогова.
Наказом університету від 30 квітня 2024 року № 315/к/тр її було звільнено на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовженням роботи. Наказом від 08 травня 2024 року № 350/к/тр дату звільнення змінено на 08 травня 2024 року у зв`язку з перебуванням відповідача на лікарняному.
Вказані накази були оскаржені відповідачем у судовому порядку. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2025 року у справі № 128/2223/24 позов ОСОБА_1 було частково задоволено, у зв`язку з чим наказом університету від 07 липня 2025 року № 442/к/тр її поновлено на посаді та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.
Позивач зазначає, що під час здійснення цієї виплати була допущена лічильна (рахункова) помилка, внаслідок якої відповідачу нараховано та виплачено середній заробіток за один і той самий період у сумі 16 632 грн 97 коп. Помилку було виявлено після завершення нарахувань за липень 2025 року під час закриття місяця, коли відповідачу також було нараховано відпускні та матеріальну допомогу на оздоровлення у зв`язку з наданням щорічної відпустки.
Листом від 19 серпня 2025 року університет повідомив відповідача про виявлену переплату та запропонував добровільно повернути надлишково виплачені кошти. Однак відповіді на лист не отримав. За твердженням позивача, під час телефонної розмови відповідач відмовилася повертати кошти, посилаючись на скрутне матеріальне становище.
З метою повернення переплати наказом університету від 28 серпня 2025 року № 545 «Про утримання із заробітної плати надмірно виплачених ОСОБА_1 коштів» було прийнято рішення про їх поступове утримання із заробітної плати в межах, передбачених трудовим законодавством. У серпні 2025 року із заробітної плати відповідача утримано 893 грн 32 коп., унаслідок чого сума переплати зменшилася до 15 739 грн 65 коп.
Крім того, у вересні 2025 року під час нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачем, за його твердженням, було помилково визначено середньоденну заробітну плату. Після перевірки поданої до Пенсійного фонду України заяви-розрахунку працівником Пенсійного фонду було встановлено, що розрахунок мав здійснюватися виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. У зв`язку із цим, як зазначає позивач, за п`ять днів тимчасової непрацездатності відповідачу було надміру виплачено 3 637 грн 84 коп. Після проведення передбачених законом утримань станом на 01 жовтня 2025 року заборгованість відповідача перед університетом, за розрахунками позивача, становила 12 638 грн 17 коп.
Наказом університету від 01 жовтня 2025 року № 662 відповідача звільнено з роботи за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. При проведенні остаточного розрахунку, за твердженням позивача, за відповідачем обліковувалася переплата у сумі 16 623 грн 56 коп.
Після залишення апеляційної скарги університету без задоволення позивачем було нараховано відповідачу компенсацію за 10 календарних днів невикористаної відпустки у сумі 6 465 грн 38 коп., однак зазначені кошти не були виплачені у зв`язку з наявністю, на думку позивача, заборгованості відповідача перед університетом.
Враховуючи проведений взаємозалік, позивач вважає, що станом на кінець листопада 2025 року сума надлишково виплачених відповідачу коштів, яка підлягає стягненню, становить 10 158 грн 18 коп., у зв`язку з чим просить стягнути із ОСОБА_1 на користь Вінницького національного медичного університету ім. М. І. Пирогова зазначену суму, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2026 року в задоволені позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка без достатньої правової підстави набула або зберегла майно за рахунок іншої особи, зобов`язана повернути його потерпілому.
Водночас пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України передбачено, що не підлягають поверненню заробітна плата та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо вони виплачені добровільно, за відсутності рахункової помилки з боку платника та недобросовісності з боку набувача.
Як зазначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц та Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, правильність здійснених розрахунків і добросовісність набувача презюмуються, а обов`язок доведення наявності рахункової помилки або недобросовісності покладається на платника коштів.
Оскільки позивач обґрунтовував позов наявністю рахункової (лічильної) помилки, суд перевірив доведеність саме цієї обставини.
Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 та правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 501/2500/15-ц, рахункова (лічильна) помилка є арифметичною помилкою при здійсненні розрахунків, зокрема неправильним обчисленням чи дворазовим нарахуванням за один і той самий період. Водночас помилки, пов`язані з неналежним застосуванням законодавства або організацією роботи, до рахункових не належать.
На підтвердження своїх доводів позивач посилався на те, що відповідачу двічі нараховано та виплачено 16 632 грн 97 коп. за один і той самий період. Разом з тим, відповідно до статей 78, 81 ЦПК України саме позивач зобов`язаний довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог.
Оцінивши подані докази, суд дійшов висновку, що позивач не довів факту подвійного нарахування та виплати відповідачу зазначеної суми, а також не надав доказів того, що переплата виникла саме внаслідок арифметичної помилки. Наведені у позові обставини свідчать лише про можливу помилку працівників бухгалтерії при здійсненні нарахувань, яка не є рахунковою (лічильною) помилкою в розумінні статті 1215 ЦК України.
Крім того, позивач не довів недобросовісності відповідача або того, що спірні кошти були виплачені недобровільно.
За таких обставин суд дійшов висновку, що передбачені законом підстави для стягнення з відповідача надмірно виплачених коштів відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач 20.05.2026 через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 21 травня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Матківська М. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 червня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував положення частини шостої статті 81 ЦПК України, відповідно до яких доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а також неправильно застосував норми статей 78–82 ЦПК України, оскільки не надав належної оцінки поданим позивачем доказам та безпідставно віддав перевагу іншим доказам.
На думку апелянта, суд безпідставно не врахував бухгалтерську довідку від 25 грудня 2025 року, відповідно до якої станом на 25 грудня 2025 року за ОСОБА_1 обліковувалася заборгованість перед університетом у сумі 10 158 грн 18 коп., що виникла внаслідок дворазового нарахування та виплати середнього заробітку за один і той самий період. Також суд не надав належної оцінки розрахунковим листкам відповідача за серпень та вересень 2025 року, які, на переконання апелянта, підтверджують проведення утримань із заробітної плати на підставі наказу від 28 серпня 2025 року № 545.
Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно витлумачив поняття «рахункова (лічильна) помилка», фактично перебравши на себе повноваження експерта. При цьому суд, на думку скаржника, безпідставно не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 501/2500/15-ц, та роз`яснення, наведені у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13, згідно з якими до рахункових (лічильних) помилок належить, зокрема, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період.
Також апелянт зазначає, що суд не надав належної правової оцінки поведінці відповідача, яка після отримання повідомлення про надмірно виплачені кошти відмовилася повернути їх добровільно, а також не врахував письмові пояснення відповідача від 27 березня 2026 року, зі змісту яких, на думку скаржника, убачається фактичне визнання нею наявності переплати, заперечення стосувалися лише її розміру.
Крім цього, апелянт вказує, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, чим порушив норми процесуального права.
Посилаючись на наведене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що її доводи є безпідставними та не спростовують законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Вказує, що апелянт не довів наявності рахункової (лічильної) помилки, яка відповідно до статті 1215 ЦК України є обов`язковою умовою для повернення добровільно виплаченої заробітної плати. На підтвердження своїх доводів не надано жодних належних доказів подвійного нарахування чи виплати спірної суми, первинних бухгалтерських документів або математичного розрахунку, який би підтверджував допущення саме арифметичної помилки.
Посилається на правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких рахункова (лічильна) помилка є виключно арифметичною помилкою, а не наслідком неналежної організації бухгалтерського обліку чи кадрової роботи. На його думку, обставини, наведені апелянтом, свідчать саме про недоліки в організації роботи роботодавця, ризик яких не може покладатися на працівника.
Також зазначає, що апеляційна скарга ґрунтується на припущеннях, оскільки апелянт не підтвердив свої доводи належними та допустимими доказами, як того вимагають статті 12, 81 ЦПК України. Крім того, вказує, що позивачем уже здійснювалися утримання із заробітної плати відповідача, однак ці обставини не були належним чином враховані при визначенні розміру заявлених вимог.
На думку відповідача, апеляційна скарга фактично зводиться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, не містить нових доказів чи обставин, які б спростовували його висновки, а тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що наказом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова №315/к/тр від 30 квітня 2024 року ОСОБА_1 , доцента закладу вищої освіти кафедри акушерства та гінекології №2, звільнено з роботи 30 квітня 2024 року за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи, на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України (а.с. 6–7).
Наказом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова №350/к/тр від 08 травня 2024 року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 внесено зміни до пункту 1 наказу №315/к/тр від 30 квітня 2024 року, якими дату її звільнення змінено з 30 квітня 2024 року на 08 травня 2024 року, при цьому підставу звільнення залишено без змін (а.с. 8–9).
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2025 року у справі №128/2223/24 позов ОСОБА_1 до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про встановлення факту прямої дискримінації у сфері трудових відносин, визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ №315/к/тр від 30 квітня 2024 року «Про звільнення», поновлено ОСОБА_1 на посаді доцента закладу вищої освіти кафедри акушерства та гінекології №2 з 09 травня 2024 року, стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 травня 2024 року по 04 липня 2025 року включно у розмірі 383 736 грн 30 коп. із утриманням установлених законодавством податків та обов`язкових платежів, у решті позовних вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, допущено до негайного виконання (а.с. 10–22).
Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року у справі №128/2223/24 апеляційні скарги Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова та ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2025 року — без змін (а.с. 23–29).
На виконання рішення суду наказом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова №442/к/тр від 07 липня 2025 року ОСОБА_1 поновлено на посаді доцента закладу вищої освіти кафедри акушерства та гінекології №2 з 09 травня 2024 року (а.с. 31).
Наказом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова №545 від 28 серпня 2025 року, виданим відповідно до статті 127 КЗпП України, на підставі службової записки заступника головного бухгалтера ОСОБА_2 вирішено утримати із заробітної плати ОСОБА_1 за серпень–грудень 2025 року надмірно виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за травень 2024 року згідно з рішенням суду у справі №128/2223/24 від 04 липня 2025 року в сумі 16 632 грн 97 коп., визначивши, що максимальна сума утримань за місяць не повинна перевищувати 20 % (а.с. 37).
Із розрахункового листка ОСОБА_1 за серпень 2025 року вбачається, що за працівником обліковувався борг у сумі 16 632 грн 97 коп., із яких 893 грн 32 коп. утримано відповідно до наказу №545 від 28 серпня 2025 року (а.с. 34).
З розрахункового листка за вересень 2025 року вбачається, що за ОСОБА_1 обліковувався борг у сумі 15 739 грн 65 коп., із яких 3 101 грн 48 коп. утримано відповідно до наказу №545 від 28 серпня 2025 року (а.с. 33).
Із розрахункового листка за жовтень 2025 року вбачається, що із заробітної плати ОСОБА_1 утримано 799 грн 74 коп. відповідно до наказу №545 від 28 серпня 2025 року, при цьому на кінець місяця зазначено: «борг за підприємством (борг за працівником) — 0» (а.с. 140).
Листом від 18 серпня 2025 року заступник головного бухгалтера Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова повідомив ОСОБА_1 про надмірне перерахування їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу за травень 2024 року в сумі 16 632 грн 97 коп. (платіжна інструкція №457 від 11 липня 2025 року) та запропонував добровільно повернути зазначені кошти або подати заяву про їх утримання із заробітної плати (а.с. 36).
Відповідно до бухгалтерської довідки №19/3298 від 25 грудня 2025 року станом на 25 грудня 2025 року за ОСОБА_1 обліковувалася заборгованість перед Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова у сумі 10 158 грн 18 коп., яка, згідно зі змістом довідки, утворилася внаслідок лічильної (рахункової) помилки, а саме дворазового нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2025 року у справі №128/2223/24 (а.с. 32).
Згідно з інформаційною довідкою №20/831 від 25 листопада 2025 року на дату звільнення ОСОБА_1 — 01 жовтня 2025 року — компенсація за невикористану відпустку становила 10 календарних днів за період роботи з 08 травня 2024 року по 30 червня 2024 року (а.с. 38).
Наказом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова №662 від 01 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , доцента клінічної кафедри акушерства та гінекології №2, звільнено з роботи з 01 жовтня 2025 року за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (а.с. 30).

Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним критеріям судове рішення відповідає в повній мірі.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Між сторонами виник спір з приводу наявності підстав для стягнення з відповідача надмірно виплачених коштів, які, на думку позивача, були помилково двічі нараховані та виплачені внаслідок рахункової (лічильної) помилки.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу частина перша статті 19 Закону України «Про оплату праці».
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що під час виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2025 року про поновлення відповідача на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу ним було допущено рахункову (лічильну) помилку, внаслідок якої відповідачу двічі нараховано та виплачено середній заробіток за один і той самий період у сумі 16 632 грн 97 коп. Оскільки відповідач добровільно зазначені кошти не повернула, а проведені роботодавцем утримання із заробітної плати не покрили суму переплати, позивач просив стягнути з неї 10 158 грн 18 коп. як безпідставно набуті кошти.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, відповідно до пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.
Виходячи із аналізу статті 1215 ЦК України обов`язок довести наявність рахункової помилки або недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у частині першій вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.
Наведене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц.
Аналогічні висновки щодо застосування відповідних положень ст. 1215 ЦК України також містяться у постановах ВС від 25.04.2018 року по справі № 524/2029/17; від 03.05.2018 року по справі № 473/2859/17; від 26.06.2018 року по справі № 174/404/16.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц звернув увагу, що для застосування пункту 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України суд повинен перевірити наявність трьох обов`язкових умов одночасно, а саме: чи була виплата здійснена добровільно; чи відсутня рахункова помилка; чи був набувач добросовісним. Лише відсутність хоча б однієї із зазначених умов дає підстави для повернення відповідних грошових коштів.
Таким чином, предметом доказування у цій справі є не сам факт здійснення виплати відповідачу коштів, а доведеність саме рахункової (лічильної) помилки або недобросовісності відповідача як обов`язкових умов для застосування винятку, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України.
Вирішальне значення для правильного вирішення спору має встановлення того, чи є обставини, на які посилається позивач, рахунковою (лічильною) помилкою у розумінні наведених норм матеріального права.
Чинне законодавство не містить визначення поняття «рахункова (лічильна) помилка». Разом із тим у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Водночас не можуть вважатися рахунковими помилки, пов`язані з неправильним застосуванням законодавства чи інших нормативно-правових актів.
Зазначений підхід підтримано Верховним Судом у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 501/2500/15-ц, у якій зазначено, що рахункова помилка є результатом неправильного застосування правил арифметики, зокрема помилок під час додавання, множення, визначення підсумку або введення вихідних даних до комп`ютерної програми, які не потребують правової оцінки. Натомість помилки, пов`язані з організацією бухгалтерського обліку, застосуванням норм законодавства чи порядком здійснення нарахувань, не є рахунковими у розумінні статті 1215 Цивільного кодексу України.
Отже, саме позивач повинен довести, що спірна виплата виникла внаслідок арифметичної помилки під час проведення обчислень, а не через недоліки організації бухгалтерського обліку чи інші помилки службових осіб роботодавця.
Відповідно до частин першої, третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини другої статті 78 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із частинами першою, п`ятою та шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що ризик недоведеності відповідних обставин несе саме та сторона, яка посилається на них як на підставу своїх вимог. Недоведеність обставин, що входять до предмета доказування, є підставою для відмови у задоволенні позову. Такий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19.
З урахуванням предмета та підстав позову саме на позивача покладався обов`язок довести, що виплата відповідачу спірних коштів була наслідком рахункової (лічильної) помилки, а також підтвердити розмір заявлених до стягнення коштів належними, допустимими та достовірними доказами.
Як установив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, єдиною підставою позову визначено твердження позивача про те, що при виконанні рішення суду відповідачу двічі нараховано та виплачено середній заробіток за один і той самий період у сумі 16 632 грн 97 коп.
На підтвердження цих обставин позивач посилався, зокрема, на бухгалтерську довідку № 19/3298 від 25 грудня 2025 року, службову записку заступника головного бухгалтера, наказ № 545 від 28 серпня 2025 року про утримання надмірно виплачених коштів, а також розрахункові листки відповідача.
Разом із тим, як правильно встановив суд першої інстанції, самі лише посилання позивача на подвійне нарахування та бухгалтерська довідка №19/3298 від 25 грудня 2025 року не є належними та достатніми доказами існування саме рахункової (лічильної) помилки у розумінні статті 1215 Цивільного кодексу України.
Так, бухгалтерська довідка містить лише висновок про наявність заборгованості та зазначає, що вона утворилася внаслідок рахункової помилки. Водночас зазначена довідка не містить будь-якого арифметичного розрахунку, не розкриває механізму виникнення подвійного нарахування, не містить посилань на конкретні первинні бухгалтерські документи, з яких убачається повторне нарахування однієї й тієї самої суми за один і той самий період.
Так само наказ № 545 від 28 серпня 2025 року «про утримання із зарплати» лише констатує факт прийняття роботодавцем рішення про здійснення утримань із заробітної плати працівника, однак не підтверджує самого факту допущення рахункової помилки та не може вважатися належним доказом її існування.
Інших доказів, які б підтверджували саме арифметичний характер допущеної помилки, позивач суду не надав.
Бухгалтерський облік — процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передавання інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень
Матеріали справи не містять доказів того, яке саме арифметичне обчислення було проведене неправильно, які математичні дії виконано помилково, у чому полягала неправильність розрахунку, які саме первинні бухгалтерські документи підтверджують подвійне нарахування, а також яким чином утворилася спірна сума 16 632 грн 97 коп.
Позивачем також не подано жодного детального розрахунку, який би давав можливість суду перевірити правильність наведених доводів та встановити, що спірна сума виникла саме внаслідок арифметичної помилки, а не через особливості проведення нарахувань після поновлення відповідача на роботі.
Натомість із доводів позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що позивач фактично пов`язує виникнення спірної суми з помилковими діями працівників бухгалтерії при здійсненні нарахувань після поновлення відповідача на роботі.
Однак помилки, пов`язані з організацією бухгалтерського обліку, веденням кадрової документації, неправильним оформленням бухгалтерських операцій або неналежним виконанням службових обов`язків працівниками бухгалтерії, самі по собі не свідчать про наявність рахункової (лічильної) помилки у розумінні пункту 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України та не можуть бути підставою для повернення працівником добровільно виплачених йому сум.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування саме рахункової (лічильної) помилки, яка є необхідною умовою для застосування винятку, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України.
Відсутність належних доказів арифметичної помилки виключає можливість покладення на відповідача обов`язку щодо повернення добровільно виплачених сум середнього заробітку лише з підстав посилання роботодавця на внутрішні недоліки ведення бухгалтерського обліку.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно оцінив подані позивачем докази, зокрема бухгалтерську довідку, розрахункові листки та наказ про утримання із заробітної плати відповідача.
Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України оцінка доказів належить до виключної компетенції суду, який оцінює кожний доказ окремо, а також їх сукупність, виходячи зі свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи.
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дослідив усі письмові докази, подані сторонами, у тому числі бухгалтерську довідку №19/3298 від 25 грудня 2025 року, наказ Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова №545 від 28 серпня 2025 року, розрахункові листки відповідача за серпень, вересень та жовтень 2025 року, лист заступника головного бухгалтера від 18 серпня 2025 року та інші письмові докази, після чого надав їм належну оцінку відповідно до вимог статті 89 Цивільного процесуального кодексу України.
При цьому сама по собі бухгалтерська довідка, складена позивачем, не є безумовним доказом існування рахункової (лічильної) помилки, оскільки лише відображає позицію позивача щодо причин виникнення заборгованості та не підтверджує належними первинними бухгалтерськими документами факту неправильного арифметичного обчислення.
Не можуть свідчити про існування рахункової помилки і наказ №545 від 28 серпня 2025 року про утримання із заробітної плати відповідача та здійснені на його виконання утримання.
Навпаки, із зазначених документів убачається, що позивач ще до звернення до суду реалізував передбачене трудовим законодавством право на часткове утримання із заробітної плати відповідача сум, які він вважав надміру виплаченими.
Так, відповідно до розрахункових листків із заробітної плати відповідача було утримано 893 грн 32 коп. за серпень 2025 року, 3 101 грн 48 коп. за вересень 2025 року та 799 грн 74 коп. за жовтень 2025 року.
Отже, матеріали справи підтверджують, що позивач фактично здійснив часткове повернення спірної суми шляхом відрахувань із заробітної плати відповідача.
Наведені обставини мають істотне значення для правильного визначення розміру заявлених позовних вимог, оскільки свідчать, що частина коштів, які позивач просив стягнути у судовому порядку, вже була ним утримана до звернення з позовом.
Разом із тим ці обставини самі по собі не підтверджують наявності рахункової (лічильної) помилки, а лише свідчать про те, що позивач вважав виплачені кошти надмірними та самостійно вжив заходів щодо їх повернення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував зазначені докази, не відповідають матеріалам справи, оскільки оскаржуване рішення містить їх аналіз та мотиви, з яких суд не визнав їх достатніми для підтвердження заявлених позовних вимог.
Крім того, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував письмові пояснення відповідача.
Із матеріалів справи вбачається, що судом досліджено всі подані сторонами пояснення та докази, однак саме по собі невизнання судом окремих доводів сторони не свідчить про неповноту дослідження доказів чи порушення норм процесуального права. Відсутність у судовому рішенні окремої відповіді на кожен аргумент сторони також не свідчить про його незаконність, якщо із мотивувальної частини рішення вбачається, що суд дослідив усі істотні для вирішення спору обставини та навів мотиви прийнятого рішення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично спрямовані на переоцінку досліджених судом першої інстанції доказів та не спростовують правильності встановлених ним фактичних обставин справи.
Водночас, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема статей 76–81, 89 Цивільного процесуального кодексу України.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції встановив усі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив подані сторонами докази, визначив предмет доказування, правильно розподілив між сторонами обов`язок доказування та надав оцінку кожному доказу окремо і всім доказам у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 Цивільного процесуального кодексу України.
Посилання апелянта на те, що суд безпідставно не врахував окремі докази або неправильно їх оцінив, не свідчать про порушення норм процесуального права, оскільки фактично зводяться до незгоди з висновками суду щодо оцінки доказів.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду сама по собі незгода сторони з оцінкою доказів, наданою судом, за відсутності порушення правил їх дослідження та оцінки не є підставою для скасування судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки повторюють обставини, наведені у позовній заяві, були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.
Нових доказів, які б відповідно до статей 76–81 Цивільного процесуального кодексу України підтверджували наявність рахункової (лічильної) помилки або свідчили про недобросовісність відповідача при отриманні спірних коштів, апелянтом до суду апеляційної інстанції не подано.
В свою чергу колегія суддів звертає увагу, що презумпція правильності проведених розрахунків та добросовісності набувача, про яку зазначено у правових висновках Великої Палати Верховного Суду, не була спростована належними та допустимими доказами.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів наявності передбачених пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України виняткових підстав для повернення добровільно виплаченої відповідачу суми середнього заробітку.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що спірна сума була виплачена внаслідок рахункової (лічильної) помилки у розумінні наведених вище норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду, а також не містять доказів недобросовісності відповідача при отриманні цих коштів.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив усі надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин, вірно застосував положення статей 1212, 1215 Цивільного кодексу України, статей 12, 76–81, 89 Цивільного процесуального кодексу України та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи, підтверджуються дослідженими доказами, ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та ухвалені з додержанням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, свідчили про неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які відповідно до статті 376 Цивільного процесуального кодексу України є підставами для скасування або зміни судового рішення.
У зв`язку з викладеним апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін як законне й обґрунтоване.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
У статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум;
Суд не встановив наявності в платника грошових коштів рахункової помилки та недобросовісності набувача грошових коштів, які є заробітною платою, а тому суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 1215 ЦК України та зробив правильний висновок про те, що вказані грошові кошти не підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України. 
Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається. Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, в інтересах якого діє представник Сергійчук Сергій Леонідович залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий       Ю. Б. Войтко

Судді:        М. В. Матківська 

І. В. Міхасішин