ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

09 вересня 2026 року  м. Чернівці Справа № 727/14561/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 квітня 2026 року, ухваленого під головуванням судді Дубець О.С., дата виготовлення повного тексту рішення 24 квітня 2026 року,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та встановлення порядку користування житловим приміщенням в якому просив:
усунути позивачу перешкоди у користуванні належної йому на праві власності частини квартири по АДРЕСА_1 , шляхом вселення його до вказаної квартири та зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкод у проживанні в такій шляхом надання вільного доступу до квартири з ключами від вхідних дверей;
встановити порядок користування спірною квартирою по АДРЕСА_1 , а саме:
виділити позивачу у користування кімнату площею 18,2 кв.м (позначена у технічному паспорті цифрою 5);
виділити відповідачу у користування кімнати площами 12 кв.м та 12,20 кв.м (позначені у технічному паспорті цифрами 6, 7);
приміщення: підвал площею 11,70 кв.м, коридор площею 10,8 кв.м, ванна площею 2,60 кв.м, вбиральня площею 1,20 кв.м, кухня площею 6,50 кв.м, комора площею 0,80 кв.м, веранда площею 12,70 кв.м (позначені у технічному паспорті Провадження №22-ц/822/1537/26

цифрами І, 1, 2, 3, 4, 8, 9 відповідно), - залишити в загальному користуванні співвласників (а.с.1-6).
Позов обґрунтовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2024 року між сторонами розірвано шлюб, у період якого ними надбано спірну квартиру.
Після розірвання шлюбу між ними виник спір щодо володіння та користування спірною квартирою, яку відповідачка одноосібно використовує, з липня 2025 року чинить перешкоди у користуванні, змінила замок від вхідних дверей, влаштовує скандали, як наслідок, через її неправомірні дії позивач вимушений був звертатися до поліції.
У зв`язку з тим, що поділити квартиру в натурі неможливо, добровільно дійти згоди щодо порядку користування спірною квартирою сторони не можуть, тому позивач вважає, що його право на вільне користування належним нерухомим майном підлягає судовому захисту. 
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 квітня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належною йому на праві власності 1/2 часткою квартири в будинку по АДРЕСА_1 шляхом вселення його до вказаної квартири та зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у проживанні та користуванні квартирою в будинку по АДРЕСА_1 , надати йому вільний доступ до квартири та передати ключі від вхідних дверей.
Встановлено порядок користування квартирою в будинку по АДРЕСА_1 , а саме:
- виділено у користування ОСОБА_1 кімнату, позначену в технічному паспорті №160-5 площею 18,20 кв.м;
- виділено у користування ОСОБА_2 кімнату, позначену в технічному паспорті №160-6 площею 12,00 кв.м та кімнату, позначену в технічному паспорті №160-7 площею 12,20 кв.м;
- підвал площею 11,70 кв.м, коридор площею 10,80 кв.м, ванну площею 2,60 кв.м, вбиральню площею 1,20 кв.м, кухню площею 6,50 кв.м, комору площею 0,80 кв.м та веранду площею 12,40 (12,70) кв.м – залишено у спільному користуванні співвласників.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2442,40 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. У задоволені решти вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 червня 2026 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 квітня 2026 року.
Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду відповідач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим та не підтвердженого доказами, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Наголошує, що позовні вимоги є недоведеними, а з наданих позивачем доказів не вбачається, що відповідач чинить йому перешкоди, оскільки останній самостійно обрав інше місце проживання, не користується спірною квартирою.
Звертає увагу й на те, що у 2019 році відповідач перейшла жити у вітальню - кімнату 160-5 площею 18,2 кв.м, оскільки, це єдина повністю окрема від інших кімната, у якої вікно виходить зразу в двір та при потребі можна його відчинити і покликати на допомогу, а позивач, як проживав у кімнаті 160-7 площею 12,2 кв.м, так там і залишився.
Спільний син завжди проживав у кімнаті 160-6 площею 12,0 кв.м та в його користуванні був балкон (веранда)160-9 площею 12,7 кв.м. Стверджує, що вихід на балкон можливий тільки через кімнату сина 160-6, а тому заявлена позивачем вимога залишити ці приміщення у спільному користуванні перетворять кімнату сина у прохідну, що позбавить його власного життєвого простору та можливості спокійно проживати у власному домі, що є неприйнятним.
Отже, позовні вимоги позивача заявлені таким чином, аби шляхом примусового перерозподілу кімнат створити умови неможливі для спокійного та безпечного проживання у власному домі для її сина та відповідача.
На підставі наведеного просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.
Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд виходив з того, що позивач позбавлений можливості користуватися належною йому часткою квартири, оскільки відповідачка чинить йому перешкоди в цьому.
Оскільки сторони є рівними співвласниками спірного майна, кожен із них має однаковий обсяг прав щодо володіння, користування та розпорядження квартирою, та жоден зі співвласників не має переважного права одноособово визначати порядок користування житлом чи усувати іншого співвласника від користування майном, суд прийшов висновку, що запропонований позивачем порядок користування квартирою не порушить права відповідачки, є технічно можливим, відповідає характеристикам квартири. Такий порядок є співмірним часткам сторін та спрямований на усунення конфлікту між співвласниками.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що рішення наведеним вище вимогам закону відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади від 14 червня 2024 року (а.с.8).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 09 грудня 2024 року у справі №727/11632/14 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується копією зазначеного рішення (а.с.9-10).
У відповідності до договору купівлі-продажу квартири від 19 липня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Глуговським В.В. та зареєстрованого за №2-3189, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купили у рівних частках квартиру АДРЕСА_2 (а.с.11).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 16 жовтня 2009 року у справі №2-3942/09 визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 ідеальної частки кожному на самочинно перебудовану квартиру по АДРЕСА_1 загальною площею 88,70 кв.м, житловою площею 42,40 кв.м, в тому числі: підвал площею 11,70 кв.м, коридор площею 10,80 кв.м, ванна площею 2,60 кв.м, вбиральня площею 1,20 кв.м, кухня площею 6,50 кв.м, кімната площею 18,20 кв.м, кімната площею 12,00 кв.м, кімната площею 12,20 кв.м, комора площею 0,80 кв.м, веранда площею 12,70 кв.м, що підтверджується копією зазначеного рішення (а.с.13).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої станом на 20.10.2025 року, квартира по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці кожному. Підставою виникнення права власності є рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 16.10.2009 року у справі №2-3942/09 (а.с.12-13).
Матеріали справи містять також інвентаризаційну справу на спірну квартиру, згідно якої квартира має загальну площу 88,70 кв.м, житлову площу 42,40 кв.м та складається з: підвалу площею 11,70 кв.м, коридору площею 10,80 кв.м, ванної площею 2,60 кв.м, вбиральні площею 1,20 кв.м, кухні площею 6,50 кв.м, кімнати площею 18,20 кв.м, кімнати площею 12,00 кв.м, кімнати площею 12,20 кв.м, комори площею 0,80 кв.м, веранди площею 12,70 кв.м (а.с.14-18).
З відповідей, наданих ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області на адвокатські запити вбачається, що 01.10.2025 року та 09.11.2025 року до поліції надходили повідомлення від ОСОБА_1 про те, що колишня дружина не впускає його до спільної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , змінила замки вхідних дверей та перешкоджає доступу до житла (а.с.19-20).
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомив суду, що знайомий з позивачем, йому було відомо про перебування ОСОБА_1 у шлюбі з відповідачкою, а також про те, що остання не допускає позивача до квартири.
У справі, яка переглядається, спір виник між двома співвласниками щодо користування квартирою та усунення перешкод у користуванні нею.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі №388/700/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі №738/1054/19, від 24 травня 2023 року у справі №752/27110/21).
Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю та визначення порядку користування житловим приміщенням.
Відповідний правовий висновок викладений, зокрема і в постанові Верховного Суду від 6 лютого 2023 року у справі №607/22941/21. У цій справі Верховний Суд вказав, що судове рішення про встановлення порядку користування спільним майном не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їхніх прав як власників, оскільки суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, тобто з наближенням до ідеальних часток.
Статтею 9 ЖК України (чинна на момент звернення до суду з позовом) передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому слід брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Таким чином, для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.
Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 зазначав про те, що відповідачка чинить йому перешкоди у вільному користуванні належною йому часткою у квартирі, змінивши замок до вхідних дверей спільної квартири, внаслідок чого він не в змозі користуватися такою, як і немає можливості забрати свої речі, оскілки відповідачка влаштовує скандали, чим повністю позбавила його права доступу до квартири, перебування та користування житлом.
Разом з тим, заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від помешкання, неможливість відчинити замок на вхідних дверях через його заміну тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю (Див. постанови Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі №397/355/22, від 18 листопада 2024 року у справі №727/8103/23).
За змістом статей 12, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частинами першою та другою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (Див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19 ).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що вона з 2019 року проживала у вітальні жодними належними та допустимими доказами не підтверджено, не беруться до уваги колегією суддів як підстава для відмови у позові з огляду на те, що права позивача як співвласника даного майна порушені та підлягають захисту відповідно до закону.
Надані суду позивачем докази, зокрема, про факти звернення до правоохоронних органів щодо неправомірних дій іншої сторони, пов`язаних із спорами між ними про житло на думку колегії суддів, свідчать про тривалі напружені й неприязні стосунки між бувшим подружжям, однак не можуть бути підставою відмови у позові як у частині вимог про усунення перешкод у користуванні майном, так і в частині визначення порядку користування житлом між співвласниками.
Посилання на те, що залишення балкону у спільному користуванні перетворить кімнату їх спільного сина на прохідний двір й порушить особистий життєвий простір, оскільки такий постійно користувався балконом (верендою), а потрапити туди можна тільки через його кімнату, - є безпідставним, оскільки балкон (веранда) як і інші приміщення квартири (кухня, ванна, коридор, вбиральня, підвал) є приміщеннями загального користування і не можуть бути виділені комусь зі співвласників, оскільки такі забезпечують життєдіяльність в квартирі.
Отже, аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, враховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають рівні права користування спірною квартирою, а позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні спірною квартирою відповідно до статті 8 Конвенції, вважаючи спірну квартиру своїм житлом.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди позивача з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження в суді першої інстанції.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Суддя-доповідач     І.Н. Лисак

Судді:      І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк