П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 488/1424/23

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Миколаїв;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
13.05.2025 року;
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючого судді – Єщенка О.В.
суддів – Бітова А.І.
– Градовського Ю.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Голови Комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України Бахматського Олександра Олександровича, Голови Комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Миколаївській області Бойчук Світлани Олександрівни про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:
визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Миколаївській області №47-к від 14.04.2023 за підписом Голови Комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Миколаївській області Бойчук Світлани Олександрівни, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 18 квітня 2023 року, у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників відділень управління відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодекс законів про працю;
поновити ОСОБА_1 в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області на посаді заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Миколаївській області або на іншій рівнозначній посаді;
стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області заробітну плату за час вимушеного прогулу з 19.04.2023 по день поновлення на посаді, виходячи з 2809,97 гривень середньоденної заробітної плати.
В обґрунтування позову зазначено, що позивачка з 2021 року обіймала посаду заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Миколаївській області.
Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105-XIV визначено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Поряд з тим, цим Законом передбачено, що Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.
Наказом від 14.04.2023 №47-к, на підставі вказаних положень Закону, позивачку звільнено із займаної посади, у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників відділень управління відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодекс законів про працю.
Позивачка зауважує на тому, що у спірному випадку передбачено припинення Фонду соціального страхування України (як юридичної особи приватного права, якій було делеговано виконання управлінських функцій держави із забезпечення соціального страхування), натомість шляхом реорганізації у формі приєднання до Пенсійного фонду України (як юридичної особи публічного права, яка реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення). При цьому, в Пенсійному фонді України (його територіальному органі) створено посади, до функціональних (посадових) обов`язків яких віднесено основні функціональні (посадові) обов`язки, виконувані працівниками Фонду соціального страхування України.
Звільнення позивачки без запропонування іншої рівнозначної посади відбулось без дотримання гарантій прав щодо захисту від незаконного звільнення та чітко врегульованих у нормах статей 36, 40, 42, 49-2 КЗпП України.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірному випадку відбулось приєднання ФСС, що за своєю природою тяжіє до юридичної особи приватного права, та ПФУ- юридичної особи публічного права. Прийнявши рішення про припинення ФСС, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в ПФУ чи його територіальних управліннях. В такому випадку при вирішенні даного трудового спору слід дотримуватись балансу загальних норм трудового права та спеціальних норм права, регламентуючих порядок прийняття та проходження публічної служби.
Суд зауважив на тому, переведення працівників ФСС на посади державної служби в ПФУ чи його територіальних управліннях суперечить Закону №889-VIII, оскільки пунктами 1, 2 частини 1 статті 41 Закону №889-VIII передбачено, що без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.
Відтак, суд першої інстанції визначив, що позивачка не могла бути автоматично введена до штату, який затверджується ПФУ, в установі органу виконавчої влади і є юридичною особою публічного права, на посаду аналогічну тій, яку позивачка обіймала в ФСС – в некомерційній самоврядній організації і яка не підпадає під дію норм Закону України «Про державну службу». Спірний наказ про звільнення відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України видано з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому такий наказ є правомірним та не підлягає скасуванню.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянтка зазначає, що за наявності робочих місць, посад, штатних одиниць, тощо, у тому числі посад недержавної служби, що утворилися в процесі реорганізації ФСС, позивачці не було запропоновано зайняти жодну з вказаних вакантних посад. Поряд з тим, до ПФУ – правонаступника перейшли як функції та повноваження, що виконувалися ФСС, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється. Позивачка, з урахуванням її освіти, кваліфікації і досвіду тощо, могла виконувати вакантну роботу за відповідною спеціальністю. Пропозиція ж взяти участь у доборі на зайняття вакантної посади на загальних умовах, зокрема, шляхом подання резюме, проходження ряду співбесід на рівні з іншими особами, які ніколи не були працівниками такого підприємства, установи, організації, свідчить про недотримання роботодавцем вимог частини 3 статті 49-2 КЗпП України.
Також, враховуючи відсутність у Законі України «Про державну службу» норм, які б урегульовували порядок переведення працівника з посади, яка не є державною службою, на посаду державної служби, обов`язковим та необхідним є застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України на підставі частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». Відсутність спеціального механізму переведення працівників ФСС, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби, не вказує про неможливість такого переведення, а лише вимагає застосуванню одночасно вимог КЗпП України в частині порядку пропонування іншої роботи та вимог Закону України «Про державну службу» в частині перевірки роботодавцем відповідності працівника вимогам, що встановленні до кандидатів при зайнятті посад державної служби.
У відзиві Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. Заперечуючи проти обґрунтованості доводів та вимог апелянтки, відповідач зазначає, що державний орган самостійно визначає, у який спосіб він планує організувати призначення на вакантні посади. Залежно від обраного способу, державний орган може розмістити інформацію на офіційному вебсайті та сторінках в соціальних мережах державного органу, зробити розсилку серед кандидатів, які успішно пройшли усі етапи оцінювання під час останніх конкурсів у державному органі, повідомити про вакансію працівникам державного органу за допомогою внутрішніх каналів комунікації державного органу тощо. При цьому, ПФУ надавались як перелік вакантних посад, так і організовано заходи для проведення співбесід на зайняття таких посад, однак позивачка своїм правом не скористалась та участі у таких заходах, пов`язаних із працевлаштуванням, не прийняла.
Також, відповідач зауважує на тому, що саме Закон України «Про державну службу» визначає поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу, натомість КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить. Необхідність розрізнення у законі проходження державної служби та звичайної трудової діяльності зумовлена тим, що державні службовці, виконуючи завдання i функцій держави, мають особливий статус, забезпечують права та свободи громадян, захист публічного інтересу. Отже, чинним законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в новоутвореному державному органі. За таких умов, переведення працівників ФСС на посади державної служби у територіальному органі ПФУ суперечить Закону України «Про державну службу».
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 обіймала посаду заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Миколаївській області з 17.06.2021.
Позивачка має повну вищу освіту за спеціальністю «Фінанси» та здобула кваліфікацію магістр з фінансів; починаючи з 2001 року набула трудовий стаж за спеціальністю, у тому числі з 2019 по 2021 роки перебувала на посадах державної служби із складанням присяги державного службовця та присвоєнням рангу державної служби.
Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV (в редакції Закону №2620-ІХ, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року.
Визначено, що Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» постановлено припинити з 1 січня 2023 р., реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України: Фонд соціального страхування України; управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Миколаївській області.
Головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України видано наказ від 16.01.2023 №9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.
18.01.2023 позивачка під підпис попереджена про скорочення усього штату та чисельності працівників ФСС, у тому числі про скорочення посади, яку вона займає, та наступне звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.
Також, позивачці роз`яснено, що, оскільки скороченню підлягає весь штат та чисельність працівників ФСС, інша робота в ФСС не пропонується. Законодавством про працю та законодавством, що регулює порядок призначення на посади державної служби, не передбачено можливості переведення працівника, який працює за трудовим договором, на посаду державної служби до органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації.
При звільненні, відповідно до частини 1 статті 40 КЗпП України, підлягає виплата вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України. Згідно положень статті 49-2 КЗпП України позивачка має право звернутись за допомогою до служби зайнятості чи працевлаштуватись самостійно.
Також, протягом лютого-березня 2023 року ГУПФУ направило в Управління ФСС повідомлення про наявні вакансії для працівників ФСС, які звільняються при реорганізації, роз`яснення щодо участі у співбесіді та інформацію про пакет документів, які необхідно подати.
Управлінням виконавчої дирекції Фонду в Миколаївській області видано наказ від 14.04.2023 №47-к, яким позивачку з 18.04.2023 звільнено у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.
Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державну реєстрацію юридичної особи – Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Миколаївській області припинено 06.06.2023, правонаступник - ПФУ.
Не погоджуючись з наказом про звільнення, посилаючись на його неправомірність та необґрунтованість, позивачка звернулась до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
З 01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким Закон України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» викладено у новій редакції.
Згідно пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону № 2620-ІХ та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що набрав чинності з 01.01.2023) припинено ФССУ та управління виконавчої дирекції ФССУ, реорганізувавши їх шляхом приєднання до ППФУ з 01.01.2023. ПФУ та його територіальні органи є правонаступниками ФССУ, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції ФССУ та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.
Вирішуючи питання юрисдикції подібного спору Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09.12.2024 в справі № 712/4776/23 констатував, що ФССУ та ПФУ належать до різних категорій юридичних осіб залежно від порядку їх створення: перший - до осіб приватного права, а другий - до осіб публічного права.
Рішення про припинення ФССУ як юридичної особи приватного права та Управління через їх приєднання до ПФУ ухвалено шляхом прийняття Закону №2620-ІХ, тобто законодавчим органом державної влади. Відповідно до пояснювальної записки до цього Закону метою його прийняття є зміцнення фінансової стійкості та покращання надання страхових виплат у системі державного соціального страхування за рахунок: покращення адміністрування в системі загальнообов`язкового соціального страхування працюючих громадян внаслідок зменшення адміністративних структур управління; запровадження єдиної системи управління коштами та єдиної інформаційної системи; посилення державного контролю за використанням коштів соціального страхування.
Законодавець керувався необхідністю модернізувати розрізнені фонди соціального страхування і створити на базі ПФУ як найбільш розвинутої мережі територіальних органів управління в системі соціального страхування єдиний ефективний орган управління соціальним страхуванням. З огляду на вказане, у спірних правовідносинах відбулося приватно-публічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом № 2620-ІХ ФССУ як юридична особа приватного права припиняється, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набуває ПФУ як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, який був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Виходячи із змісту статті 4 Закону № 1105-XIV (у редакції до 01.01.2023), ФССУ є некомерційною самоврядною організацією та не належить до структури центральних органів виконавчої влади, а на працівників ФССУ та управлінь виконавчої дирекції ФССУ поширюється дія законодавства про працю.
Правові засади i гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної i творчої праці визначає Кодекс законів про працю України.
Водночас, виходячи зі змісту пункту 12 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту 1 Положення про ПФУ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280, ПФУ є центральним органом виконавчої влади, а на працівників ПФУ та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій ПФУ, поширюється дія Закону України «Про державну службу».
Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу», яким визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави i суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Частиною третьою статті 5 Закону № 889-VIII передбачено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до частин першої-другої статті 21 Закону № 889-VIII вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.
У справах № 592/6585/23 та № 380/11180/23 Верховний Суд зауважив, що державні службовці порівняно з працівниками, трудові відносини яких передбачені приписами КЗпП України, мають різні кваліфікаційні вимоги. Так, законодавець, регулюючи трудові відносини під час проходження та припинення державної служби згідно із Законом № 889-VІІІ та працівників, трудові відносини яких передбачені приписами КЗпП України, установив відмінності в правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців. Верховний Суд підкреслив, що ключовими відмінностями між цими двома правовими статусами, зокрема, є підстави виникнення трудових відносин (трудовий договір, контракт або наказ про призначення за результатами конкурсу), спеціальна перевірка, строк випробувального терміну, присвоєння рангу державного службовця, складання присяги державного службовця.
Виходячи з обставин справи, позивачку звільнено з посади заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Миколаївській області, яка не належить до посад державної служби, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Верховний Суд неодноразово повторював позицію щодо того, що під час розгляду спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи справді у відповідача мали місце зміни в організації виробництва й праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи дотримався власник або уповноважений ним орган норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва й праці про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи вповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
У цій справі, що розглядається, установлено, що, згідно з пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-XIV (у редакції Закону № 2620-ІХ), припинено ФССУ та управління виконавчої дирекції ФССУ, реорганізувавши їх шляхом приєднання до ПФУ з 01.01.2023, наказом голови комісії з реорганізації від 16.01.2023 № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» скорочено весь штат та всю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції ФССУ та управлінь виконавчої дирекції ФССУ в областях та місті Києві з 18.04.2023.
На цій підставі 18.01.2023 головою комісії з реорганізації УВД ФССУ у Миколаївській області видано позивачці попередження про наступне звільнення, у якому її повідомлено про те, що посада, яку вона обіймає, буде скорочена 18.04.2023, у зв`язку з чим відповідно до статті 49-2 КЗпП України її попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади 18.04.2023 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Одночасно позивачці роз`яснено, що, оскільки скороченню підлягає увесь штат та чисельність працівників виконавчої дирекції ФССУ, управління та відділень управління виконавчої дирекції ФССУ у Миколаївькій області, інша робота в управлінні та відділеннях управління виконавчої дирекції ФССУ їй не пропонується.
Також, позивачку повідомлено про те, що при звільненні на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України їй буде виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України, а також роз`яснено, що відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України вона має право на власний розсуд звернутися за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштуватися самостійно.
Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань управління виконавчої дирекції ФССУ в Миколаївській області припинено 06.06.2023 (номер запису №1010361120033000341, підстава - рішення щодо реорганізації), правонаступник - ПФУ.
Отже, у межах реформування системи державного соціального страхування відбулося повне скорочення чисельності та штату працівників припиненого Фонду соціального страхування України.
Приписами пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору, серед іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва й праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частина друга статті 40 КЗпП України внормовує, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 й 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.
За приписами частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва й праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією й продуктивністю праці, а за змістом частини другої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва й праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Відповідно до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва й праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно .
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в процедурі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із повним скороченням чисельності та штату працівників комісія з реорганізації УВД ФССУ у Миколаївській області дотрималася норм КЗпП України.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12.05.2026 у справі № 592/6585/23, від 11.06.2026 у справі № 380/11180/23, наголосивши на тому, що, прийнявши рішення про припинення ФССУ, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників цього Фонду та його відділень, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у ПФУ чи його територіальних управліннях, особливості умов прийняття, проходження та звільнення з якої визначаються Законом № 889-VIII. Це, за висновком Верховного Суду, означає, що єдиним способом вступу на державну службу до органів ПФУ є призначення особи на посаду державної служби в порядку, визначеному Законом № 889-VIII, тобто за результатами конкурсу.
У постанові від 11.06.2026 у справі № 380/11180/23 Верховний Суд виснував, що інтеграція до ПФУ функцій ФССУ не змінила процедури призначення на посади в цьому органі, оскільки призначення на посади державної служби відбувається відповідно до особливостей, установлених Законом № 889-VIII, з урахуванням приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина третя статті 5 Закону № 889-VIII), а чинне законодавство не зобов`язує ПФУ у межах проведеної реорганізації, забезпечити працівників ФССУ робочими місцями, шляхом переведення їх на посади державної служби поза межами успішного проходження конкурсу або на умовах визначених частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
У справах № 592/6585/23 та № 380/11180/23 Верховний Суд зауважив, що приписи частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» дозволяють у період дії воєнного стану особи призначати на посади державної служби поза межами конкурсу, обов`язковість якого передбачена законом, проте за умови подання заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, установленими щодо відповідних посад.
Зазначена норма не врегульовує умов та порядку переведення працівників підприємств (установ, організацій) приватного права, що ліквідуються (припиняються), на посади державної служби в центральному органі державної виконавчої влади та його територіальних органах.
При цьому необхідно мати на увазі, що відповідно до абзацу третього статті частини сьомої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (у редакції Законів України від 12.05.2022 № 2259-IX та від 20.09.2023 № 3384-ІХ) після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.
Отже, призначення на посаду державної служби у період дії воєнного стану на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» має тимчасовий характер із максимальним строком перебування на такій посаді не більше 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану та передбачає обов`язкове проходження такими особами конкурсу, який має бути оголошений після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування.
Вищенаведене також відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 29 червня 2026 року у справі № 240/6245/25.
Обставинами цієї справи установлено, що позивачка не подавала до ПФУ чи його територіального органу заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення її на вакантні посади державної служби, у тому числі – на рівнозначну посаду, безпосередньо пов`язану з виконанням завдань i функцій ПФУ. Поряд з тим, ПФУ є центральним органом виконавчої влади, а на працівників ПФУ та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій ПФУ, поширюється дія Закону України «Про державну службу».
Натомість, державні службовці порівняно з працівниками, трудові відносини яких передбачені приписами КЗпП України, мають різні кваліфікаційні вимоги. Однак, ні законодавством про працю, ні законодавством, що регулює порядок призначення на посади державної служби, не передбачено можливість переведення працівника, який працює за трудовим договором, на посаду державної служби державного органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації.
Підсумовуючи, слід погодитись із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення у повному обсязі.
Оскільки висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий суддя: О.В. Єщенко

судді: А.І. Бітов

Ю.М. Градовський