Справа № 420/26195/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом керівника Доброславської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) до Визирської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
04 серпня 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява керівника Доброславської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) до Визирської сільської ради Одеського району Одеської області, в якій позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Визирської сільської ради Одеського району Одеської області щодо невжиття заходів із забезпечення розроблення та затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Визирської сільської ради Одеського району Одеської області за 0,5 км від с. Кордон за координатами 46.823775, 31.106735, площею 1,0 га, з розташованим на ній місцем видалення відходів, винесення в натурі та встановлення (на місцевості) її меж, а також здійснення державної реєстрації прав на неї;
зобов`язати Визирську сільську раду Одеського району Одеської області вжити заходи із забезпечення розроблення та затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Визирської сільської ради Одеського району Одеської області за 0,5 км від с. Кордон за координатами 46.823775, 31.106735, площею 1,0 га, з розташованим на ній місцем видалення відходів, винесення в натурі та встановлення (на місцевості) її меж, а також здійснення державної реєстрації прав на неї.
Стислий виклад позиції позивача.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на території Визирської сільської територіальної громади розташований полігон твердих побутових відходів Кордонського старостинського округу (с. Кордон), паспортизований 07.02.2003 за №51227152/1, оновлені дані паспорта якого погоджено Департаментом екології та природних ресурсів Одеської обласної державної адміністрації 26.06.2023. Власником місця видалення відходів є Визирська сільська територіальна громада, місце видалення відходів є діючим та експлуатується з 1999 року, площа, зайнята ним, становить 1,0 га, обсяг видалених відходів – 62,468 т.
Водночас, як вказано у позові, земельна ділянка, зайнята під полігоном твердих побутових відходів, не сформована, кадастровий номер їй не присвоєно, межі в натурі (на місцевості) не винесені, речове право не зареєстроване.
За твердженнями позивача, використання земель комунальної власності, на яких розташовані сміттєзвалища, має здійснюватися у суворій відповідності до вимог земельного законодавства, а відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку під місцем видалення відходів створює передумови для зловживань щодо розпорядження такою ділянкою та екологічні ризики, що в сукупності свідчить про тривалу протиправну бездіяльність сільської ради. Позивач також посилається на те, що бюджетом сільської ради на 2025 рік (зі змінами та доповненнями) виділення коштів для оформлення правовстановлюючих документів на зайняті під місцями видалення відходів земельні ділянки не передбачено.
Підстави для представництва інтересів держави у позові обґрунтовано тим, що Державна екологічна інспекція України та її територіальні органи є уповноваженими на звернення до суду з позовами про визнання протиправною бездіяльності органів місцевого самоврядування, проте листом від 13.06.2025 №3346/2.1 Інспекція повідомила про невжиття заходів на захист інтересів держави через обмежене фінансування.
У відповіді на відзив від 29.08.2025 №58-3691вих-25 позивач додатково зазначив, що наявність паспорта місця видалення відходів, зміст якого органом прокуратури не оспорюється, не виключає обов`язку оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, зайняту сміттєзвалищем, як обов`язкової передумови її законного використання, та що саме на орган місцевого самоврядування покладено обов`язок забезпечити розроблення і затвердження документації із землеустрою, встановлення меж ділянки в натурі та державну реєстрацію прав на неї. Позивач також послався на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі №903/129/18.
Стислий виклад позиції відповідача.
У відзиви на позовну заяву представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Заперечення відповідача зводяться до такого. 
Місце видалення відходів біля с. Кордон функціонує за наявності необхідної дозвільної документації: 07.02.2003 виготовлено паспорт місця видалення відходів №51227152/1, погоджений уповноваженими органами та затверджений головою місцевої державної адміністрації Комінтернівського району, а у 2023 році проведено перегляд та оновлення даних паспорта (ревізія даних паспорта за 2022 рік), погоджені Департаментом екології та природних ресурсів Одеської обласної державної адміністрації 26.06.2023, при цьому жодних порушень чи зауважень при погодженні не висловлено.
Відповідач вказує, що Закон України «Про управління відходами» не визначає формування земельної ділянки як обов`язкової умови правомірності функціонування місця видалення відходів; сільська рада як орган місцевого самоврядування не належить до суб`єктів господарювання у сфері управління відходами і не має обсягу прав та обов`язків, визначених статтею 17 цього Закону. Вимоги до плану приведення місця розміщення відходів у відповідність з вимогами законодавства, затверджені наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 29.04.2024 №455, не є чинними, а Регіональний план управління відходами в Одеській області до 2035 року не затверджено у встановленому порядку, у зв`язку з чим посилання позивача на пункт 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про управління відходами» є недоречним. За твердженням відповідача, на цей час відсутні чинні нормативно-правові акти, які зобов`язували б орган місцевого самоврядування розробити та затвердити документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки з розташованим на ній місцем видалення відходів.
Окремо відповідач заперечує наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Інспекції. Він зазначає, що Інспекція здійснює державний нагляд (контроль) за органами місцевого самоврядування лише в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, тоді як вирішення питань регулювання земельних відносин та затвердження документації із землеустрою щодо земель комунальної власності віднесено до власних повноважень ради (пункт 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», частина п`ята статті 186 Земельного кодексу України). Питання розроблення та затвердження документації із землеустрою і державної реєстрації прав на земельні ділянки під місцями видалення відходів не було предметом проведеної Інспекцією перевірки, приписів із цих питань сільська рада не отримувала, а тому, на думку відповідача, Інспекція не є тим органом, бездіяльність якого могла б бути підставою для представництва, і прокурором не доведено, у чому саме полягає неефективне управління відходами за умови несформованої земельної ділянки.
11 вересня 2025 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, у яких наведені у відзиві доводи підтримано та додатково акцентовано на тому, що регіональний план управління відходами набуває статусу документа державного планування лише після його погодження та затвердження в установленому порядку, чого щодо Одеської області не відбулося, а також на тому, що інтереси держави є оціночним поняттям і прокурор у кожному конкретному випадку повинен обґрунтувати, у чому саме полягає їх порушення.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в електронній формі, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, позивачу - для подання відповіді на відзив, відповідачу - для подання заперечень.
Суд ухвалою від 19.08.2026 відмовив у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, відзивом та наданими доказами, відповіддю на відзив та запереченнями, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, і перевіривши їх доказами, суд встановив такі обставини.
Судом встановлено, що на території Визирської сільської територіальної громади Одеського району Одеської області розташоване місце видалення відходів «Полігон твердих побутових відходів» Кордонського старостинського округу (с. Кордон), на яке складено паспорт місця видалення відходів з реєстраційним номером №51227152/1, дата реєстрації 07.02.2003.
Згідно з розділом І паспорта, власником місця видалення відходів є Визирська сільська територіальна громада (ідентифікаційний код 04378669), місцезнаходження об`єкта - за с. Кордон, координати 46.823775, 31.106735.
Розділом ІІ паспорта визначено код і вид операції з видалення відходів D1 (поховання в землі чи скидання на землю (наприклад звалище тощо), режим функціонування місця видалення відходів: діюче V, рік початку експлуатації - 1999, обсяг видалених відходів - 62,468 т, площа, зайнята місцем видалення відходів, - 1,0 га. 
Розділом ІІІ паспорта зафіксовано віддаленість від населеного пункту - 0,5 км (с. Кордон).
Розділом VIII паспорта зафіксовано порушення вимог експлуатації місця видалення відходів, а саме: відсутність проекту; нездійснення збору і відведення поверхневих стоків; відсутність охорони. 
Відповідно до розділу ХІ паспорта, місце видалення відходів віднесено до категорії екологічної безпеки «В» (небезпечні), тобто до об`єктів постійного контролю з обов`язковістю заходів щодо захисту, моніторингу і локалізації забруднень. 
Оновлені дані паспорта погоджені Департаментом екології та природних ресурсів Одеської обласної державної адміністрації 26.06.2023.
Листом від 20.05.2025 №2921/2.1 Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) повідомила Доброславську окружну прокуратуру, що у період з 07.05.2024 по 27.11.2024 Інспекцією проведено перевірку додержання Визирською сільською радою Одеського району Одеської області, в частині здійснення делегованих їй повноважень органів виконавчої влади, вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, за результатами якої складено акт від 27.11.2024 №54. У ході перевірки встановлено, що на території громади розташовані місця видалення відходів, у тому числі в с. Кордон площею 1,0 га (паспорт місця видалення відходів від 07.02.2003, оновлені дані погоджено 26.06.2023), балансоутримувачем яких є Визирська сільська рада. Питання розроблення та затвердження документації із землеустрою, здійснення державної реєстрації прав на земельні ділянки, зайняті під місцями видалення відходів, предметом перевірки не були. Разом з тим, згідно з листом Визирської сільської ради від 25.03.2025 №761/03.1-08/797 правовстановлюючі документи на земельну ділянку наявні лише під місцем розміщення відходів у с. Степанівка (кадастровий номер 5122784200:01:002:1992), а на земельні ділянки, зайняті місцями видалення відходів у с. Дмитрівка, с. Бутівка, с. Пшонянове, с. Кордон, с. Любопіль, правовстановлюючі документи відсутні.
Водночас суд враховує, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року у справі №420/6403/25, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року, за позовом Визирської сільської ради Одеського району Одеської області до Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) визнано протиправними дії Інспекції щодо проведення планового заходу контролю за додержанням відповідачем вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища в частині здійснення делегованих йому повноважень органу виконавчої влади, за результатами якого складено акт від 27.11.2024 №54. З огляду на це суд не покладає зазначений акт в основу висновків у цій справі, а встановлює обставини, які мають значення для вирішення спору, на підставі паспорта місця видалення відходів, листа Визирської сільської ради від 25.03.2025 №761/03.1-08/797 та листів Інспекції від 20.05.2025 №2921/2.1 і від 13.06.2025 №3346/2.1, зміст яких сторонами не оспорюється.
Листом від 13.06.2025 №3346/2.1 Інспекція повідомила окружну прокуратуру, що рішень про закриття місць видалення відходів у с. Дмитрівка, с. Бутівка, с. Пшонянове, с. Кордон, с. Любопіль сільською радою не приймалось, у зв`язку з чим ці місця видалення відходів є діючими, а їх балансоутримувачем є Визирська сільська рада. У цьому ж листі Інспекція зазначила, що заходи претензійно-позовного характеру про визнання бездіяльності Визирської сільської ради протиправною та зобов`язання вжити заходи із забезпечення розроблення та затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок з розташованими на них місцями видалення відходів, винесення в натурі та встановлення (на місцевості) їх меж, а також здійснення державної реєстрації прав на них, у судовому порядку не вживались та вживатись не плануються, а підставою нездійснення Інспекцією захисту інтересів держави є обмежене фінансування на сплату судового збору.
Матеріалами справи також підтверджується, що з метою встановлення наявності підстав для представництва Доброславська окружна прокуратура зверталася до Інспекції із запитами від 30.04.2025 №58-2045вих-25 та від 23.05.2025 №58-2344вих-25, а повідомленням від 21.07.2025 №58-3187вих-25, складеним у порядку частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», повідомила Інспекцію про встановлення підстав для представництва та про намір звернутися до суду з відповідним позовом.
Обставини несформованості земельної ділянки, на якій розташоване місце видалення відходів біля с. Кордон, неприсвоєння їй кадастрового номера, невинесення її меж у натурі (на місцевості) та відсутності державної реєстрації речових прав на неї відповідачем по суті не заперечуються, доказів протилежного, а також доказів вчинення дій, спрямованих на розроблення та затвердження відповідної документації із землеустрою, суду не надано.
Вирішуючи адміністративну справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оскільки відповідач заперечує проти наявності у прокурора права на звернення до суду з цим позовом, з`ясування цього питання передує розгляду справи по суті. На такій послідовності наголосив Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2025 року у справі №560/9211/24, вказавши, що «ключовим у цій справі є питання щодо наявності у прокурора повноважень звернутися до суду з цим позовом в інтересах держави і з`ясування цього питання передує розгляду справи по суті».
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на час звернення з позовом), прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
Частинами третьою та четвертою статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У наведеній вище постанові від 24 квітня 2025 року у справі №560/9211/24 Верховний Суд, узагальнюючи сформовану практику, зазначив, що нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень, який усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається, та що «захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор», який «виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно».
Пунктом «й» частини першої статті 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» ( у редакції, чинній на час звернення з позовом) до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, віднесено вжиття в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступ позивачем та відповідачем у судах. 
Відповідно до підпунктів 5 та 9 пункту 4 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 №275, Держекоінспекція звертається до суду із позовом щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб, а також виступає позивачем та відповідачем у судах.
Згідно з пунктом 7 цього Положення, Держекоінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи, одним з яких є Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2025 року у справі №560/9211/24, навівши висновки, викладені у постановах від 31 січня 2024 року у справі №340/5950/21 та від 22 травня 2024 року у справі №340/5972/21, які, у свою чергу, ґрунтуються на висновках постанови від 29 вересня 2022 року у справі №120/11496/21-а, зазначив, що «саме Державна екологічна інспекція уповноважена звертатися до суду з позовом, зокрема, про визнання протиправними дії чи бездіяльність органів місцевого самоврядування їх посадових осіб», а реалізація прокурором права на звернення до суду невід`ємно пов`язана із необхідністю доведення невиконання або неналежного виконання уповноваженим органом своїх повноважень щодо захисту інтересів держави у сфері охорони навколишнього природного середовища. 
Аналогічного підходу Верховний Суд дотримувався у постанові від 14 серпня 2024 року у справі №420/20281/21, ухваленій за наслідками перегляду справи за позовом прокурора в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу до органу місцевого самоврядування у сфері поводження з відходами, а також у постанові від 21 червня 2023 року у справі №420/2910/22.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі №903/129/18, незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи про неможливість самостійного звернення до суду через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт незвернення до суду органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду.
Наведений висновок Великої Палати Верховного Суду уточнено постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, згідно з якою бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що цей орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їх захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк, а суд, вирішуючи питання про наявність підстав для представництва, не повинен встановлювати протиправність такої бездіяльності чи вину посадових осіб цього органу. 
Крім того, у постанові від 21 червня 2023 року у справі №420/2910/22 Верховний Суд зазначив, що відсутність бюджетних асигнувань на сплату судового збору у спеціально уповноваженого органу є об`єктивним чинником, який підтверджує неможливість самостійного захисту інтересів держави цим органом та обґрунтовує необхідність втручання прокурора.
У цій справі прокурор до звернення до суду виконав вимоги частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»: 
листом від 23.05.2025 №58-2344вих-25 повідомив Державну екологічну інспекцію Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) (далі – Інспекція) про порушення інтересів держави та витребував інформацію про вжиті заходи, причини їх невжиття і наміри реалізувати відповідні повноваження, а повідомленням від 21.07.2025 №58-3187вих-25 попередньо повідомив Інспекцію про намір звернутися до суду. 
Інспекція листом від 13.06.2025 №3346/2.1 прямо повідомила, що заходи претензійно-позовного характеру у судовому порядку не вживались та вживатись не плануються через обмежене фінансування на сплату судового збору. 
Отже, уповноважений орган, будучи обізнаним про порушення інтересів держави, за захистом до суду не звернувся, що з урахуванням наведеної практики Верховного Суду є достатньою підставою для представництва.
Доводи відповідача про те, що Інспекція здійснює державний нагляд (контроль) за органами місцевого самоврядування лише в частині здійснення делегованих їм повноважень, а тому не є органом, уповноваженим на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, суд відхиляє з таких підстав.
Так, повноваження Держекоінспекції та її територіальних органів на звернення до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності органу місцевого самоврядування (підпункт 5 пункту 4 Положення №275, пункт «й» частини першої статті 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», стаття 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади») є самостійним і не поставлене законом у залежність ані від предмета конкретного планового заходу державного нагляду, ані від того, чи надавався за його результатами припис. Нездійснення Інспекцією перевірки з певного питання не звужує обсягу її повноважень на судовий захист інтересів держави і, тим більше, не спростовує факту її пасивної поведінки.
Суд зазначає, що предметом цього спору є не законність заходу державного нагляду (контролю) чи його результатів, а бездіяльність відповідача, а тому повноваження Інспекції на судовий захист інтересів держави не є похідними від змісту чи результатів конкретної перевірки. 
До того ж, організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою належать саме до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад (підпункт 9 пункту «б» частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), а державний нагляд (контроль), який здійснює Інспекція за органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень, охоплює додержання вимог законодавства як про управління відходами, так і про використання та охорону земель, зокрема щодо виконання екологічних вимог під час надання у власність і користування земельних ділянок та щодо своєчасного і повного виконання заходів із захисту земель від засмічення та забруднення відходами (пункт «а» частини першої статті 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»; підпункти 2 і 16 пункту 2 розділу ІІ Положення про територіальні та міжрегіональні територіальні органи Держекоінспекції, затвердженого наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 07.04.2020 №230). 
Суд не залишає поза увагою, що прийняття рішень про проведення робіт із землеустрою та затвердження відповідної документації віднесено до питань, які вирішуються виключно на пленарних засіданнях ради (пункт 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Ці повноваження не є взаємовиключними, а становлять послідовні стадії єдиної процедури формування земельної ділянки комунальної власності, у якій виконавчі органи забезпечують організаційну складову, а рада ухвалює остаточне рішення. 
Відтак розмежування власних і делегованих повноважень усередині системи місцевого самоврядування не виводить спірні правовідносини за межі державного нагляду (контролю), який Інспекція здійснює за органом місцевого самоврядування в частині делегованих повноважень, і не змінює того, що заходи із забезпечення розроблення та затвердження документації із землеустрою належать до компетенції відповідача та його виконавчих органів. 
Отже, спірні правовідносини не перебувають поза межами компетенції Інспекції. 
До аналогічного висновку дійшов і П`ятий апеляційний адміністративний суд у постанові від 25 лютого 2026 року у справі №420/26192/25, вказавши, що саме Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) є уповноваженим органом, який відповідно до покладених на нього завдань уповноважений звертатися до суду з позовом про визнання протиправними дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб.
Крім того, суд враховує, що інтереси держави у цій справі полягають у забезпеченні екологічної безпеки та охороні землі як національного багатства (стаття 16, частина перша статті 14 Конституції України), і саме така потреба, за висновком Конституційного Суду України, викладеним у Рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99, є основою поняття «інтереси держави».
З огляду на викладене суд визнає наявними підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) у цій справі.
Вирішуючи справу по суті, суд виходить з такого.
Спірні правовідносини стосуються земельної ділянки комунальної власності, зайнятої об`єктом поводження з відходами, а тому суд виходить насамперед із конституційних засад використання землі та забезпечення екологічної безпеки.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. 
Статтею 14 Конституції України земля визнана основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а статтею 142 Конституції України землю віднесено до матеріальної основи місцевого самоврядування. 
Згідно зі статтею 16 Конституції України, забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави. 
Відповідно до статті 50 Конституції України, кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди, а статтею 66 Конституції України на кожного покладено обов`язок не заподіювати шкоду природі.
Наведені конституційні приписи не є декларативними: вони визначають зміст і спрямованість діяльності органів місцевого самоврядування у сфері земельних відносин та поводження з відходами і конкретизовані у наведених нижче нормах галузевого законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про управління відходами», до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері управління відходами належить, зокрема, участь у реалізації державної політики у сфері управління відходами та вирішення питань щодо розміщення на території відповідних територіальних громад об`єктів оброблення відходів. 
До повноважень виконавчих органів рад, згідно з частиною другою цієї статті, належить організація управління побутовими відходами. 
Пунктом 38 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції рад віднесено надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об`єктів, у тому числі місць чи об`єктів для розміщення відходів, а пунктом 34 частини першої цієї статті - вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які вирішуються виключно на пленарних засіданнях ради.
Згідно з частиною першою статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
За змістом частин першої, третьої, четвертої, дев`ятої та десятої статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав і передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. 
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї, а державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. 
Частиною п`ятою цієї статті визначено, що формування земельних ділянок здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок, а частиною сьомою - що винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. 
Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Статтею 19 Закону України «Про землеустрій» до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою віднесено організацію та здійснення землеустрою, проведення інвентаризації земель та земельних ділянок усіх форм власності, а також координацію здійснення землеустрою та контролю за використанням і охороною земель комунальної власності. 
Згідно з пунктом «б» частини першої статті 20 цього Закону, землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення та зміни меж об`єктів землеустрою. Видами документації із землеустрою є, зокрема, проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункти «ґ», «і» частини другої статті 25 Закону України «Про землеустрій»). 
Відповідно до статті 26 Закону України «Про землеустрій», замовниками документації із землеустрою можуть бути, в тому числі, органи місцевого самоврядування, а згідно зі статтею 22 Закону, землеустрій здійснюється, зокрема, на підставі рішень органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що земельна ділянка, зайнята місцем видалення відходів, розташованим за межами населеного пункту в межах території територіальної громади, перебуває у комунальній власності, а органом, уповноваженим вирішувати питання її формування, встановлення меж та оформлення речових прав на неї, є відповідна сільська рада. Рішення про проведення робіт із землеустрою та затвердження документації із землеустрою щодо земель комунальної власності приймає саме рада, і жоден інший суб`єкт не може вчинити ці дії замість неї. 
Відтак, вжиття заходів із забезпечення розроблення та затвердження документації із землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки, винесення її меж у натурі (на місцевості) та державної реєстрації прав на неї є не правом, реалізація якого залежить від власного бажання ради, а обов`язком, що випливає із наведених приписів земельного законодавства та зі статусу ради як органу, що представляє власника відходів і місця їх видалення.
Такий висновок узгоджується з практикою Верховного Суду. 
Так, у постанові від 30 жовтня 2024 року у справі №420/6045/21, ухваленій за участю Визирської сільської ради Одеського району Одеської області, Верховний Суд виходив з того, що обов`язок забезпечувати екологічну безпеку та додержання вимог законодавства щодо полігону побутових відходів покладається на власника такого об`єкта, тобто на орган місцевого самоврядування, незалежно від того, чи здійснює він експлуатацію об`єкта безпосередньо, чи передав його у користування іншому суб`єкту господарювання, і протягом усього часу експлуатації об`єкта, а не лише під час його проєктування та будівництва. 
У постанові від 18 квітня 2024 року у справі №140/1367/21 Верховний Суд зазначив, що фактичне використання земельної ділянки як місця видалення відходів для потреб громади покладає на орган місцевого самоврядування обов`язок дотримання екологічних вимог незалежно від правового статусу ділянки та наявності правовстановлюючих документів на неї. 
У постановах від 05 листопада 2019 року у справі №804/4585/18 та від 13 липня 2022 року у справі №120/1460/21-а Верховний Суд, розглядаючи спори про зобов`язання органів місцевого самоврядування оформити правовстановлюючі документи на земельні ділянки під об`єктами комунальної власності, виходив з того, що відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку створює передумови для зловживань щодо розпорядження нею та ризики для нормального функціонування розташованого на ній об`єкта, а спір щодо невжиття органом місцевого самоврядування заходів з оформлення таких документів є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Крім того, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі №420/26197/25 залишено без змін рішення Одеського окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2025 року, яким задоволено тотожні за предметом і підставами позовні вимоги керівника Доброславської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу до Визирської сільської ради Одеського району Одеської області щодо земельної ділянки з розташованим на ній місцем видалення відходів біля с. Бутівка. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що органом місцевого самоврядування, відповідальним за організацію землеустрою на території Визирської сільської ради, є саме відповідач, а відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку під місцем видалення відходів створює передумови для зловживань щодо розпорядження нею та екологічні ризики.
Протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові від 14 серпня 2024 року у справі №420/20281/21, слід розуміти як зовнішню форму поведінки цього органу, що полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій, які на підставі закону віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
У цій справі судом встановлено, що місце видалення відходів біля с. Кордон експлуатується з 1999 року, є діючим, його власником згідно з паспортом місця видалення відходів є Визирська сільська територіальна громада, балансоутримувачем - Визирська сільська рада, при цьому земельна ділянка площею 1,0 га, зайнята цим об`єктом, станом на час розгляду справи не сформована, кадастровий номер їй не присвоєно, межі в натурі (на місцевості) не винесені, речові права на неї не зареєстровані. Жодних доказів учинення дій, спрямованих на виконання наведеного вище обов`язку (прийняття рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, укладення відповідних договорів, передбачення видатків у місцевому бюджеті тощо), відповідач суду не надав, що з урахуванням тривалості такого стану (понад двадцять п`ять років експлуатації об`єкта) свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.
Суд додатково враховує, що йдеться про об`єкт, віднесений самим паспортом місця видалення відходів до категорії екологічної безпеки «В» (небезпечні), щодо якого зафіксовано порушення вимог експлуатації (відсутність проекту, нездійснення збору і відведення поверхневих стоків, відсутність охорони). 
За таких обставин, невизначеність правового режиму земельної ділянки під цим об`єктом не є формальною: вона унеможливлює як належний контроль за використанням та охороною земель, так і планування і фінансування природоохоронних заходів, зокрема з приведення місця розміщення відходів у відповідність з вимогами законодавства та подальшої рекультивації, а також створює передумови для зловживань щодо розпорядження цією ділянкою.
Встановивши наявність у відповідача обов`язку із забезпечення розроблення та затвердження документації із землеустрою щодо спірної земельної ділянки і невиконання цього обов`язку, суд вважає за необхідне окремо зазначити, що такий обов`язок не зводиться до технічної землевпорядної процедури, а є формою реалізації конституційного обов`язку держави із забезпечення екологічної безпеки. Зміст цього обов`язку суд визначає з урахуванням наведеного нижче.
Наведені судом приписи статей 16, 50 і 66 Конституції України необхідно розглядати у системному зв`язку зі статтею 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Наведені приписи не вичерпуються негативним зобов`язанням держави утриматися від втручання у право на безпечне довкілля. Використана у статті 16 Конституції України конструкція «є обов`язком держави» покладає на державу та її органи, а також на органи місцевого самоврядування, через які згідно з частиною другою статті 5 Конституції України народ здійснює владу, позитивні обов`язки, тобто обов`язки вживати конкретних, своєчасних і достатніх заходів організаційного, регуляторного та контрольного характеру, спрямованих на запобігання екологічним ризикам. За таких умов бездіяльність не є юридично нейтральною поведінкою, а становить самостійну форму невиконання конституційного обов`язку.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з частинами першою та другою статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. 
Згідно з частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, а частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику цього Суду як джерело права.
До спірних правовідносин дотичними є, зокрема, Конвенція про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля (Орхуська конвенція), ратифікована Законом України від 06 липня 1999 року №832-XIV, Базельська конвенція про контроль за транскордонними перевезеннями небезпечних відходів та їх видаленням, а також Угода про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, якою Україна взяла на себе зобов`язання щодо наближення національного законодавства у сфері поводження з відходами до Директиви 2008/98/ЄС про відходи та Директиви 1999/31/ЄС про захоронення відходів.
Зміст позитивних обов`язків держави стосовно екологічно небезпечних об`єктів розкрито у практиці Європейського суду з прав людини. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Цneryэldэz v. Turkey, заява №48939/99), ухваленому Великою Палатою за наслідками розгляду обставин вибуху метану на муніципальному сміттєзвалищі в районі Юмраніє міста Стамбула, Суд констатував порушення статті 2 Конвенції та зазначив, що позитивний обов`язок держави охоплює запровадження нормативної бази, яка регулює видачу дозволів, розміщення, експлуатацію, безпеку та нагляд за такими об`єктами, а також забезпечення ефективного інформування населення про пов`язані з ними ризики. У рішеннях від 10 лютого 2011 року у справі «Дубецька та інші проти України» (заява №30499/03) і від 21 липня 2011 року у справі «Гримковська проти України» (заява №38182/03) Суд визнав порушення Україною статті 8 Конвенції через неспроможність органів влади своєчасно врегулювати екологічно небезпечну діяльність та через недоліки процедури прийняття відповідних рішень.
Найближчими до обставин цієї справи є висновки, викладені у рішенні від 04 вересня 2014 року у справі «Дземюк проти України» (заява №42488/02), ухваленому за наслідками розгляду скарги на розміщення за рішенням сільської ради кладовища за 38 метрів від житлового будинку заявника, тобто з порушенням установлених національним законодавством вимог щодо санітарно-захисної зони. Суд зазначив, що національне законодавство чітко забороняє розміщення такого об`єкта надто близько до житлових будинків та джерел води, а недотримання цієї вимоги не може вважатися незначною невідповідністю і є серйозним порушенням національних норм, з огляду на що втручання у права заявника за статтею 8 Конвенції не було здійснено «згідно із законом». Показово, що саме статті 16 і 50 Конституції України наведені у цьому рішенні як відповідні положення національного законодавства. 
Крім того, у рішенні від 27 січня 2009 року у справі «Тетар проти Румунії» (Tгtar c. Roumanie, заява №67021/01) Суд застосував принцип обережності, за яким відсутність повної наукової визначеності щодо характеру та масштабу шкоди не звільняє державу від обов`язку вживати запобіжних заходів.
Наведене дає підстави для висновку, що позитивний обов`язок держави у сфері екологічної безпеки не є декларативним і реалізується через конкретні, передбачені законом процедури. 
Щодо місць видалення відходів такою процедурою є, зокрема формування земельної ділянки, на якій розташований відповідний об`єкт, встановлення її меж у натурі (на місцевості) та визначення виду цільового призначення. Межі земельної ділянки визначають територію, щодо якої встановлюється правовий режим, а цільове призначення визначає зміст цього режиму. Доки межі не встановлені, а вид цільового призначення не визначений, юридично відсутній об`єкт, щодо якого можуть бути встановлені та внесені до Державного земельного кадастру обмеження у використанні земель, у тому числі санітарно-захисна зона. Неможливо однозначно окреслити межі планованої діяльності для цілей оцінки впливу на довкілля; ускладнюється державний нагляд (контроль) і моніторинг стану ґрунтів, підземних та поверхневих вод і атмосферного повітря стосовно конкретного об`єкта. За таких умов документація із землеустрою є не формальністю, а правовим інструментом, без якого позитивний обов`язок держави із забезпечення екологічної безпеки залишається невиконаним.
Використання земельної ділянки під місцем видалення відходів без визначених меж і цільового призначення тягне й інші правові наслідки. 
Так, статтею 21 Земельного кодексу України встановлено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, а також притягнення винних осіб до відповідальності. 
Водночас, за статтею 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно зі статтею 126 цього Кодексу право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
Саме на порушення статей 125 і 126 Земельного кодексу України як на наслідок відсутності в органу місцевого самоврядування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, зайняту сміттєзвалищем, вказав Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2024 року у справі №140/1367/21, зазначивши, що фактичне використання такої земельної ділянки не звільняє орган місцевого самоврядування від обов`язку дотримуватися вимог природоохоронного законодавства у сфері поводження з відходами. 
Отже, тривале використання несформованої та н зареєстрованої земельної ділянки під місцем видалення відходів не породжує для територіальної громади речового права на неї і не відповідає визначеному законом порядку набуття та оформлення прав на землю. 
Крім того, абзацом четвертим пункту 5 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про управління відходами» встановлено, що з 01 січня 2030 року забороняється експлуатація місць розміщення відходів (полігонів, звалищ), не оснащених системами вилучення та знешкодження біогазу та фільтрату, системами моніторингу викидів в атмосферне повітря та моніторингу забруднення ґрунтів і підземних вод. 
Незалежно від того, який саме сценарій щодо цього об`єкта буде передбачено регіональним планом управління відходами, як приведення місця розміщення відходів у відповідність з вимогами законодавства, так і його рекультивація потребують проєктних робіт та капітальних вкладень стосовно конкретної земельної ділянки, а тому за відсутності сформованої земельної ділянки з визначеними межами та правовим режимом є об`єктивно ускладненими.
Суд також зазначає, що непередбачення у місцевому бюджеті видатків на оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки під місцями видалення відходів не може виправдовувати бездіяльність відповідача. Конституційний обов`язок із забезпечення екологічної безпеки не поставлений законом у залежність від наявності бюджетних призначень, а формування відповідних видатків місцевого бюджету належить до повноважень самого органу місцевого самоврядування. Обсяг фінансування може впливати на строки та послідовність вжиття заходів, але не звільняє від обов`язку їх вживати і не робить тривале невжиття жодних заходів правомірним.
Наведені конституційні та міжнародно-правові засади підтверджують викладені у рішенні висновки суду та додатково свідчать про те, що тривале невжиття відповідачем заходів із забезпечення розроблення і затвердження документації із землеустрою щодо земельної ділянки, зайнятої місцем видалення відходів, не може вважатися правомірним.
Доводи відповідача про те, що місце видалення відходів функціонує за наявності паспорта місця видалення відходів, оновлені дані якого погоджено без зауважень, суд відхиляє, оскільки паспортизація місця видалення відходів і оформлення прав на земельну ділянку, на якій воно розташоване, є різними за змістом, метою та правовими наслідками процедурами. Паспорт місця видалення відходів засвідчує технічні, природно-геологічні та екологічні характеристики об`єкта і не підміняє собою ані формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України, ані державну реєстрацію речових прав на неї. Погодження ревізії даних паспорта Департаментом екології та природних ресурсів обласної державної адміністрації здійснювалося в межах іншого предмета і не могло підтвердити наявність у ради правовстановлюючих документів на землю, яких, як встановлено судом, не існує.
Твердження відповідача про відсутність нормативно-правових актів, які зобов`язували б орган місцевого самоврядування розробити та затвердити документацію із землеустрою щодо ділянки з розташованим на ній місцем видалення відходів, спростовується наведеними у рішенні положеннями статей 79-1, 122, 126 Земельного кодексу України та статей 19, 20, 22, 25, 26 Закону України «Про землеустрій». Ці норми є нормами прямої дії і не потребують дублювання у спеціальному законодавстві про управління відходами.
Посилання відповідача на те, що сільська рада не є суб`єктом господарювання у сфері управління відходами у розумінні пункту 36 частини першої статті 1 та статті 17 Закону України «Про управління відходами», не спростовує заявлених вимог, оскільки останні не ґрунтуються на обов`язках суб`єкта господарювання, передбачених статтями 17 і 42 цього Закону (зокрема на обов`язку отримати дозвіл на здійснення операцій з оброблення відходів). Обов`язок, про порушення якого йдеться у цій справі, покладено на раду не як на суб`єкта господарювання, а як на орган, уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності та представляти територіальну громаду, яка є власником місця видалення відходів.
З цих же підстав суд не бере до уваги доводи щодо нечинності Вимог до плану приведення місця розміщення відходів у відповідність з вимогами законодавства, затверджених наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 29.04.2024 №455, та щодо незатвердження Регіонального плану управління відходами в Одеській області: предметом цього позову не є ані план приведення місця розміщення відходів у відповідність з вимогами законодавства, ані техніко-економічне обґрунтування до нього, ані отримання дозволу на здійснення операцій з оброблення відходів. Наведені обставини не впливають на обов`язок ради сформувати земельну ділянку комунальної власності, зайняту місцем видалення відходів, та зареєструвати речові права на неї.
Суд не залишає поза увагою постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року у справі №420/26192/25, ухвалену за позовом того самого прокурора в інтересах держави в особі тієї самої Інспекції до того самого відповідача щодо земельної ділянки під місцем видалення відходів біля с. Пшонянове, якою у задоволенні позову відмовлено з мотивів того, що Закон України «Про управління відходами» та Порядок видачі, відмови у видачі, припинення дії дозволу на здійснення операцій з оброблення відходів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.12.2023 №1328, не покладають на органи місцевого самоврядування, у комунальній власності яких перебувають полігони твердих побутових відходів, обов`язку вчиняти дії щодо реєстрації земельної ділянки. Оцінюючи ці мотиви стосовно обставин цієї справи, суд зазначає таке.
Так, обов`язок, про порушення якого йдеться у цій справі, ґрунтується не на приписах Закону України «Про управління відходами» чи Порядку №1328, які регулюють дозвільну діяльність суб`єктів господарювання у сфері управління відходами, а на нормах прямої дії земельного законодавства - статтях 79-1, 122, 125 і 126 Земельного кодексу України та статтях 19, 20, 22, 25, 26, 50 і 55 Закону України «Про землеустрій». Ці норми пов`язують можливість законного використання земель комунальної власності з формуванням земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та державною реєстрацією речових прав на неї і застосовуються незалежно від наявності або відсутності дублюючого припису у спеціальному законодавстві про управління відходами.
Окрім того, видалення відходів шляхом поховання в землі чи скидання на землю (операція D1 згідно з додатком 1 до Закону України «Про управління відходами») за своєю природою є використанням земельної ділянки, а тому місце видалення відходів має розміщуватися на відведеній у встановленому законом порядку земельній ділянці. Протилежне тлумачення означало б визнання правомірним безстрокового використання земель комунальної власності без формування земельної ділянки та без державної реєстрації речових прав на неї, що прямо суперечить частинам дев`ятій і десятій статті 79-1 Земельного кодексу України.
Суд також зауважує, що фактичні обставини цієї справи істотно відрізняються від обставин справи №420/26192/25. У тій справі суд апеляційної інстанції виходив, зокрема, з того, що за результатами заходу державного контролю зауважень та порушень законодавства щодо експлуатації відповідного місця видалення відходів не встановлено. Натомість у цій справі розділом VIII паспорта місця видалення відходів безпосередньо зафіксовано порушення вимог експлуатації - відсутність проекту, нездійснення збору і відведення поверхневих стоків, відсутність охорони, - а розділом ХІ об`єкт віднесено до категорії екологічної безпеки «В» (небезпечні). При цьому у постанові від 30 жовтня 2024 року у справі №420/6045/21, ухваленій за участю Визирської сільської ради, Верховний Суд визнав, що відсутність проекту та оцінки впливу на навколишнє середовище є істотним порушенням правил експлуатації полігонів побутових відходів, відповідальність за усунення якого несе власник об`єкта - орган місцевого самоврядування, протягом усього часу експлуатації об`єкта.
Суд зазначає, що, за наявності розбіжностей у практиці суду апеляційної інстанції (постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі №420/26197/25 та від 25 лютого 2026 року у справі №420/26192/25) суд керується наведеним вище системним тлумаченням норм земельного законодавства та висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 жовтня 2024 року у справі №420/6045/21, від 18 квітня 2024 року у справі №140/1367/21, від 05 листопада 2019 року у справі №804/4585/18 та від 13 липня 2022 року у справі №120/1460/21-а.
Доводи відповідача щодо відсутності підстав для представництва прокурора та щодо розмежування власних і делегованих повноважень оцінені судом у цьому рішенні. Додатково суд зазначає, що віднесення питань регулювання земельних відносин до тих, які вирішуються виключно на пленарних засіданнях ради (пункт 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), не звільняє раду від обов`язку ці питання вирішувати, а навпаки, підтверджує, що саме відповідач є належним і єдиним суб`єктом, який може усунути виявлене порушення.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Заявлена прокурором вимога про зобов`язання вжити заходи із забезпечення розроблення та затвердження документації із землеустрою не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки суд не визначає ані конкретний вид документації із землеустрою, ані її розробника, ані джерела фінансування відповідних робіт, ані послідовність і строки вчинення окремих дій. Ці питання відповідач вирішує самостійно у межах та у спосіб, визначені Земельним кодексом України і Законом України «Про землеустрій». Обраний спосіб захисту є ефективним, оскільки саме він забезпечує припинення триваючої протиправної бездіяльності та відновлення правового режиму земельної ділянки, зайнятої місцем видалення відходів.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач правомірності своєї бездіяльності не довів.
Оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, у їх сукупності та взаємному зв`язку (статті 90, 72, 73 Кодексу адміністративного судочинства України), суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Суд оцінив усі доводи, що мають істотне значення для вирішення спору, та навів мотиви, з яких дійшов висновків у цій справі, як того вимагає стаття 242 КАС України. Інші доводи учасників справи є тотожними за змістом тим, яким суд надав оцінку в цьому рішенні, а тому не спростовують наведених висновків суду.
Відповідно до частини другої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки позов подано прокурором в інтересах держави в особі суб`єкта владних повноважень, а витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, у справі не встановлено, сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 2422,40 грн стягненню з відповідача не підлягає, а судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2, 5, 9, 53, 72-77, 90, 122, 139, 241-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов керівника Доброславської окружної прокуратури Одеської області (вул. Центральна, буд.85, сел-ще Доброслав, Одеський р-н, Одеська обл., 67500, код ЄДРПОУ 0352855229) в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) (Лінія 12, 6 ст. Люстдорфської дороги, 22, м. Одеса, Одеська обл., 65114, код ЄДРПОУ 43879780) до Визирської сільської ради Одеського району Одеської області (вул. Ставніцера Олексія, буд.56, с. Визирка, Одеський р-н, Одеська обл., 67543, код ЄДРПОУ 04378669) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Визирської сільської ради Одеського району Одеської області щодо невжиття заходів із забезпечення розроблення та затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Визирської сільської ради Одеського району Одеської області за 0,5 км від с. Кордон за координатами 46.823775, 31.106735, площею 1,0 га, з розташованим на ній місцем видалення відходів, винесення в натурі та встановлення (на місцевості) її меж, а також здійснення державної реєстрації прав на неї.
Зобов`язати Визирську сільську раду Одеського району Одеської області вжити заходи із забезпечення розроблення та затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Визирської сільської ради Одеського району Одеської області за 0,5 км від с. Кордон за координатами 46.823775, 31.106735, площею 1,0 га, з розташованим на ній місцем видалення відходів, винесення в натурі та встановлення (на місцевості) її меж, а також здійснення державної реєстрації прав на неї.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Дмитро БАБЕНКО