ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2026 р.	Справа № 592/2497/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Бегунца А.О. , Русанової В.Б. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Фоменко І.М., м. Суми, повний текст складено 23.04.26 у справі № 592/2497/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Департаменту патрульної поліції 
про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції (надалі також – відповідач), в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладання на неї адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КУпАП України, у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 6593715 від 31.01.2026, провадження у справі закрити.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.04.2026 позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КУпАП, оскільки таке належними доказами не підтверджене.
Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України).
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що постановою інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону УПП в Сумській області Кошлатого В.О. серії ЕНА № 6593715 від 31.01.2026 на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, у виді штрафу в розмірі 340 грн, а саме за порушення п. 15.9(г) ПДР України, тобто за зупинку транспортного засобу ближче 10 метрів від пішохідного переходу (а.с.11).
Скориставшись правом на оскарження постанови серії ЕНА № 6593715 від 31.01.2026 у судовому порядку, позивач звернувся до суду з позовом про її скасування та закриття провадження у справі. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач порушив правила дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 121 КУпАП, а суб`єкт владних повноважень довів правомірність винесеного ним рішення.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Стаття 16 Закону України "Про дорожній рух" зобов`язує водія в тому числі перевірити перед вирушенням у дорогу технічний стан транспортного засобу та стежити за ним у дорозі.
Відповідно до ст. 37 Закону України "Про дорожній рух" експлуатація транспортних засобів також забороняється в разі виявлення технічних несправностей і невідповідності вимогам правил, норм, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також неукомплектованості відповідно до призначення.
Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів, несуть відповідальність згідно з законодавством України (ст. 53 Закону України "Про дорожній рух").
За приписами пункту 1.3. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (надалі також – ПДР України), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).
Відповідно до п. 15.9(г) ПДР України зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі.
В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за № 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за № 1408/27853, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 2, ч. 5 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року у справі №537/2088/17, правомірність постанови має ґрунтуватися на тому, що факт правопорушення є доведеним і при її ухваленні процедура була дотримана.
За матеріалами справи факт вчинення позивачем правопорушення підверджено наданими відповідачем відеозаписами з нагрудної камери поліцейського.
Досліджуючи відеозаписи, суд установив, що поліцейські підійшли до нерухомого транспортного засобу, з якого вийшла позивач ОСОБА_1 . Остання повідомила, що все зрозуміла і від`їде. Поліцейський пояснив, що вона вчинила правопорушення. ОСОБА_1 закрила двері і слухати не бажала. Згодом, поліцейський почав оголошувати її права, вона повідомила, що їй холодно і зачинила двері автомобіля, повідомила, що свої права і так знає. Поліцейські почали вимірювати рулеткою відстань від лінії знаку пішохідного переходу до краю автомобіля, який був ближче до знаку. Відстань склала 7 м 15 см. ОСОБА_1 вийшла з авто і не погодилась із замірами, просила показати сертифікат на рулетку і спитала, чи пройшла ця рулетка повірку. Поліцейські запропонували показати ще раз відстань, зробили ще раз заміри. ОСОБА_1 вважала, що знак «Пішохідний перехід» встановлений з порушенням, там його бути не повинно. Поліцейський прийняв постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, запропонував отримати її копію. ОСОБА_1 ставити підпис у постанові не хотіла, однак згодом отримала примірник постанови, про що свідчить її підпис.
Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
Так, частиною першою статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/ розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
З матеріалів справи вбачається, що відеоспостереження зафіксовано в постанові у встановленому законом порядку, з посиланням на технічний засіб, із зазначенням ідентифікаційного номеру нагрудної камери, а саме: Motorola Solution vb400 471286, 471 983 в графі № 7 постанови, відповідно до вимог статті 283 КУпАП, та напис на відтвореному відеозаписі та стоп кадрах відповідає, зазначеним у постанові номерам, а, отже, досліджений судом відеозаписи є належним та допустимим доказом правопорушення.
Щодо доводів позивача про те, що з відеозаписів не можна побачити державний номерний знак автомобіля, суд зазначає, що на відеозаписі Clip-2 (час 11:13:06) вбачається, що номер автомобіля позивачки частково забруднений, однак можливо розібрати – НОМЕР_1 .
Належним доказом порушення п. 15.9(г) ПДР України є замір відстані на місці вчинення правопорушення під час його вчинення, що і підтверджувало б факт зупинки автомобіля менш ніж за 10 метрів від пішохідного переходу.
Така правова позиція сформована Верховним Судом постановах від 08.02.2018 у справі №760/3696/16-а та від 18.07.2019 у справі №216/5226/16-а.
Колегія суддів зауважує, що проведення заміру відстані не потребує того, щоб вимірювальний пристрій – рулетка, відповідала вимогам Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність».
До позовної заяви долучена відповідь Департаменту інфраструктури міста Сумської міської ради від 05.02.2026 за № 8/05.01-17, з якої вбачається, що у них відсутня інформація щодо того чи отримувався дозвіл та ким встановлений дорожній знак 5.38.1 та 5.38.2 по вул. Шевченка, 16 в м. Суми.
Проте колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що водій при зупинці в зоні дії знаку не може напевно знати, чи встановлений такий знак з дозволу відповідних органів. Водій зобов`язаний дотримуватись фактично встановлених дорожніх знаків та розмітки, навіть якщо вони встановлені з порушенням ДСТУ, до моменту, поки їх не буде офіційно визнано незаконними або демонтовано.
Отже, обставини, які викладені в оскаржуваній постанові про адміністративне правопорушення, підтверджені належними та допустимими доказами, які свідчать про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КУпАП.
Порушень, які б вказували на незаконність дій працівника поліції при зупинці транспортного засобу та в подальшому при складанні оскаржуваної постанови, судом не встановлено. При прийнятті оскаржуваної постанови поліцейський діяв у межах своїх повноважень, з дотриманням приписів Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про дорожній рух», ПДР, та КУпАП.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивач порушив правила дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 121 КУпАП, а суб`єкт владних повноважень довів правомірність прийнятого ним рішення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального та процесуального права - неправильним.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
З огляду на приписи ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.04.2026 у справі № 592/2497/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	А.О. Бегунц   В.Б. Русанова