Справа № 145/651/26
Провадження №11-кп/801/791/2026
Категорія: крим.
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1 
Доповідач: ОСОБА_2 

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2026 року | м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
за участю секретаря судового засідання – ОСОБА_5 , 
прокурора – ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 120260200800000, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 10 лютого 2026 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 червня 2026 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, з професійно-технічною освітою, розлученого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
09 квітня 2026 року Вінницьким міським судом Вінницької області за ч. 1 ст. 309 КК України до пробаційного нагляду на строк 1 рік,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389^2 КК України,
у с т а н о в и в :
Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини
Вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 червня 2026 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389^2 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочині, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2026 року, більш суворим призначеним за цим вироком, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.
На підставі ст. 72 КК України у строк покарання, остаточно призначеного за цим вироком, зараховано покарання, частково відбуте за попереднім вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2026 року, з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідають два дні пробаційного нагляду.
Ухвалено строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком суду законної сили, запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.
Судом установлено, що ОСОБА_7 , відповідно до постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2021 року, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183^1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді виконання 120 (ста двадцяти) годин суспільно корисних робіт.
12 листопада 2025 року ОСОБА_7 було поставлено на облік у Вінницькому районному відділі № 2 філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області.
13 листопада 2025 року ОСОБА_7 прибув до Вінницького районного відділу № 2 філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області, де був ознайомлений з порядком та умовами відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт та письмово попереджений, що у разі ухилення від відбування адміністративного стягнення, він може бути притягнутий до адм1юстративної відповідальності за ст. 183^2 КУпАП, а в разі злісного ухилення від відбування суспільно корисних робіт - до кримінальної відповідальності за ст. 389^2 КК України.
Цього ж дня ОСОБА_7 , будучи належним чином ознайомлений з порядком та умовами відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, особисто розписавшись, отримав направлення від Вінницького районного відділу № 2 філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області за № 1371/42/19/1-25 на виконання робіт в КП «Гніваньводопостач» для відбування адміністративного стягнення та зобов`язаний був приступити до відпрацювання суспільно корисних робіт з 21 листопада 2025 року.
Водночас ОСОБА_7 , відповідно до інформації з КП «Гніваньводопостач» станом на 25 листопада 2025 року для відпрацювання адміністративного стягнення без поважних причин не з`явився.
26 листопада 2025 року провідним інспектором Вінницького районного відділу № 2 філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області щодо ОСОБА_7 складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.1832 КУпАП. 
Постановою Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.1832 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 5 діб, який останній відбув в повному обсязі в ІТТ № 4 ГУНП у Вінницькій області у період часу з 14 січня 2026 року по 19 січня 2026 року.
20 січня 2026 року ОСОБА_7 отримав повторно направлення від Вінницького районного відділу № 2 філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області за № 57/42/19/1-26 на виконання робіт в КП «Гніваньводопостач» для відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт та був зобов`язаний приступити до відпрацювання з 22.01. січня 2026 року.
Відповідно до інформації з КП «Гніваньводопостач» станом на 22 січня 2026 року ОСОБА_7 , продовжуючи свою протиправну діяльність, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та умисно, усвідомлюючи суспільно протиправний характер своїх дій, будучи ознайомленим з порядком та умовами відбуття адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, попередженим про кримінальну відповідальність за ст.389^2 КК України, для відпрацювання адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт без поважних причин не з`явився та продовжив злісно ухилятися від відбуття адміністративного стягнення.
Відтак ОСОБА_7 , достовірно знаючи про необхідність відбування накладеного судом адміністративного стягнення, маючи можливість виконувати суспільно корисні роботи, умисно, систематично не виконував їх без поважних на те причин та не відпрацював суспільно корисні роботи у КП «Гніваньводопостач».
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ст. 389^2 КК України, як злісне ухилення особи від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, які її подали
В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи кваліфікацію його дій та доведеність винуватості, просить вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 червня 2026 року змінити в частині призначення покарання через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі унаслідок суворості. 
Просить призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, що передбачає звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
судом порушено його право на захист, оскільки не залучено захисника;
при призначенні покарання місцевий суд не урахував його характеризуючи дані, досудову доповідь органу пробації, його тяжкі життєві обставини, а саме відсутність коштів на проїзд, віддаленість місця відбування адміністративного стягнення, відсутність транспортного сполучення та погані погодні умови.
Позиції учасників судового провадження 
Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, указав, що оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим.
Обвинувачений ОСОБА_7 будучи належним чином повідомленим про день, час та місце апеляційного розгляду в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подав.
Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України указані обставини не перешкоджають проведенню апеляційного розгляду.
Мотиви суду
Заслухавши доповідача, прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. 
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З оскаржуваного вироку слідує, що суд розглянув обвинувальний акт відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясував правильність розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого по порушення його права на захист є безпідставними з огляду на таке.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 49 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника.
КПК України не вимагає обов`язкової участі захисника у цьому провадженні.
Ба більше, з журналів та звуко-, відеозаписів судових засідань від 21 травня 2026 року та 17 червня 2026 року слідує, що обвинувачений клопотання про призначення йому захисника не заявляв. 
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначення йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі унаслідок суворості (є явно несправедливим), апеляційний суд визнає безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Покарання – це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано. 
Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі –ЄСПЛ).
ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.
Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.
У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».
У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:
«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».
Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів указаних норм кримінального закону та положень судової практики, урахував:
характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим кримінального правопорушень, яке відповідно до ст. 12 є нетяжким злочином;
характеристику особи обвинуваченого, який раніше судимий, має невідбуте покарання за попереднім вироком у виді пробаційного нагляду, не працює, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, водночас проходив лікування у 2010 році у КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка» з діагнозом – розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю з шкідливими наслідками;
обставини, що пом`якшують покарання: визнання вини, щире каяття;
відсутність обставин, що обтяжують покарання;
висновок досудової доповіді ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області Вінницького районного відділу № 2 від 12 червня 2026 року, згідно з яким орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_7 без обмеження або позбавлення волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.
Такі дані про особу винного, тяжкість кримінального правопорушення та обставини вчинення злочину дали місцевому суду підстави для призначення ОСОБА_7 мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, у виді одного року позбавлення волі. 
З таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо можливості його звільнення від відбування покарання з випробуванням апеляційний суд визнає необґрунтованими з огляду на таке.
Частиною першою статті 75 КК України встановлено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.
Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням також визначив Верховний Суд у постанові від 19 липня 2018 року у справі № 755/6254/17, де указав, що:
«згідно з законом ст. 75 КК України може бути застосована у тому разі, коли при призначенні покарання, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві».
Відтак умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.
Водночас, у цьому провадженні місцевий суд установив, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий, має невідбуте покарання за попереднім вироком у виді пробаційного нагляду, не працює, не займається суспільно-корисливою працею, неодружений та немає міцних соціальних зав`язків.
Сукупність наведеного свідчить про схильність обвинуваченого ОСОБА_7 до кримінально-протиправної поведінки, про відсутність критичного ставлення до своєї поведінки і осуд вчиненого, про небажання вставати на шлях виправлення, що одночасно обумовлює доцільність його виправлення і недопущення вчинення ним нових кримінальних правопорушень лише в умовах ізоляції від суспільства.
Визнання вини обвинуваченим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, досудова доповідь органу пробації, а також пояснення обвинуваченого щодо скрутного матеріального становища та погіршення стану здоров`я, не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним діяння та були ураховані місцевим судом при обранні покарання у мінімальній межі, установленій санкцією ст. 389^2 КК України.
Отже, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 у сукупності з установленими обставинами провадження та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення не дають суду підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням, адже навіть покладення на обвинуваченого обов`язків, які передбачають комплекс заходів, спрямованих на корекцію соціальної поведінки або її окремих проявів, формування соціально сприятливих змін особистості, не здатні забезпечити виправлення і перевиховання обвинуваченого без відбування покарання.
При цьому, призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання в новому (другому) вироку. У цьому разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК України.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що попереднім вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2026 року ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання у виді 1 року пробаційного нагляду з покладенням обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59^1 КК України.
Указаний вирок набув законної сили.
За оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, яке вчинене у січні 2026 року, тобто до засудження останнього за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2026 року.
Оскільки вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2026 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 року пробаційного нагляду з покладенням обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59^1 КК України, набрав законної сили і на момент призначення остаточного покарання у цьому провадженні залишався незмінним, то ухвалене рішення про реальне відбування покарання за цим вироком зберігає свою законну силу.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та скасування чи зміни вироку суду в частині призначеного йому покарання з підстав наведених у ній.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не установлено.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду – без змін.
Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Тиврівського районного суду Вінницької області щодо  ОСОБА_7  за ст. 389^2 КК України залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:

ОСОБА_2   ОСОБА_3 ОСОБА_4