Справа № 420/8433/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо ненарахування та невиплати допомоги на проживання ВПО;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату допомоги ВПО, нарахувати та виплатити заборгованість з 01.01.2025 року по дату ухвалення рішення суду;
стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області інфляційні втрати та індексацію: за виплати 2024 року, здійснені із простроченням; за період заборгованості 2025-2026 років;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснювати подальші щомісячні виплати відповідно до законодавства.
В обґрунтування позовних вимог позивач з посиланням на фактичні обставини справи зазначає, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/31115/24, яке набрало законної сили, було встановлено право на отримання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №332 від 20.03.2022. На виконання судового рішення органами державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження. Лише у лютому 2026 року Відповідачем здійснено часткове виконання рішення суду виплачено заборгованість за період з 01.07.2024 по 31.12.2024 р. у сумі 18 000 грн, що підтверджується банківською випискою. Таким чином, Відповідач фактично визнав наявність обов`язку щодо здійснення відповідних виплат.
Позивач зазначає, що попри чинний статус ВПО та відсутність будь-яких підстав для припинення допомоги: виплати з 01.01.2025 р по теперішній час Позивачці не здійснюються; автоматичне продовження виплат не проведено; письмових законних рішень про припинення або відмову не надано. Позивач неодноразово звертався до Пенсійного фонду України із заявами, одна відповідач ухилився від вирішення питання подальших виплат. 
Позивач вказує, що виплата заборгованості була здійснена із суттєвим простроченням – понад півтора року після виникнення права на виплати, а тому позивач має право на індексацію виплати за 2024 рік (вже виплачених із запізненням) та індексацію заборгованості за 2025-2026 роки. 
Ухвалою суду від 31.03.2026 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
До суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача вказує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними, та такими що не підлягають задоволенню.
Представник відповідача зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.06.2025 № 695 «Деякі питання надання окремих видів державної соціальної допомоги Пенсійним фондом України» функції призначення та виплати окремих видів державної соціальної допомоги передані Пенсійному фонду України з 01 липня 2025 року. 
При перевірці бази даних одержувачів соціальної допомоги в підсистемі ЄІССС:ЄСР встановлено, звернення ОСОБА_1 від 21.03.2025 № 1000000000250041422643, подане в електронній формі засобами Єдиного державного вебпотралу електронних послуг (далі - Портал Дія) знаходиться в статусі «Відмова», в зв`язку з тим, що особа не відповідає умовам визначеними Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №322 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам». Оскільки, рішення про відмову приймало УСЗН Київського р-н ДП та СП Одеської МР, відсутня можливість надати копії документів по вищезазначеному зверненню. Інші звернення на призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, подані протягом 2025-2026 років, в підсистемі ЄІССС: ЄСР відсутні. 
На виконання рішення суду у справі №420/31115/24 та постанови про відкриття виконавчого провадження № 79788067 від 10.12.2025, щодо призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.07.2024 ОСОБА_1 , яка проживає: АДРЕСА_1 , нараховано допомогу рішенням №58511-50033569-2025-3 від 16.12.2025 на період з 01.07.2024 по 31.12.2024 в сумі 3000,00 грн.
Представник відповідача у відзиві вказує, що за результатом перевірки підсистеми «Єдина інформаційна система соціальної сфери» встановлено, що згідно рішення суду по справі № 420/31115/24 за позивача заявою від 01.07.2024 рішенням від 27.01.2026 позивачу призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам на період з 01.07.2024 по 31.12.2024. Кошти зазначеної допомоги за період з 01.07.2024 по 31.12.2024 нараховано та включено до виплатних документів для виплати в лютому 2026 року, через банківську установу АТ «Ощадбанк».
Позивачем надано відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що відповідач є належним суб`єктом звернення щонайменше з 01.07.2025 року. крім того, відповідач посилається на звернення від 21.03.2025, чим фактично підтверджено належне звернення позивача до уповноважених органів. Часткове виконання рішення суду свідчить про його участь у спірних правовідносинах та наявність обов`язку щодо здійснення відповідних виплат.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-25 КАС України, судом встановлено такі факти та обставини.
ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з м. Хрустальний, Луганської області, що підтверджується дублікатом довідки від 10.04.2024 року № 5106-7501737373.
09 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам.
25 липня 2024 року Управлінням соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради прийнято рішення №58511-50033569-2024-1, яким відмовлено в призначенні допомоги переміщеним особам на проживання.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 по справі №420/31115/24, яке набрало законної сили, захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради № 58511-50033569-2024-1 від 25 липня 2024 року про відмову у призначенні допомоги переміщеним особам. Зобов`язано Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.07.2024 року про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
21.03.2025 року ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, за результатами розгляду якої прийнято рішення про відмову в призначенні допомоги переміщеним особам на проживання, у зв`язку з тим, що особа не відповідає умовам визначеними Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №322 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам», що підтверджується витягом з бази даних.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2025 року по справі № 420/31115/24, змінено рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року, шляхом викладення абзацу 3 (третього) резолютивної частини у новій редакції:
«Зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради призначити ОСОБА_1 допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 липня 2024 року».
В решті, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року – залишено без змін.
16 грудня 2025 року Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради прийнято рішення про призначення ОСОБА_1 допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.07.2024 по 31.12.2024 у розмірі 3000,00 грн.
Ухвалою суду від 01.12.2025 року по справі № 420/31115/24, замінено у виконавчому листі № 420/31115/24, виданому Одеським окружним адміністративним судом 06 жовтня 2025 боржника - Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради (ЄДРПОУ 36290160, вул. Косовська, 2 Д, м. Одеса, 65022) його правонаступником Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області (код ЄДРПОУ 20987385, адреса: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83).
13.02.2026 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області виплачено ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 18000,00 грн.
Листом від 09.03.2026 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області у відповідь на заяву ОСОБА_1 повідомлено, що:
«Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2025 № 765 «Деякі питання призначення та виплати державних соціальних допомог, соціальних стипендій органами Пенсійного фонду України» призначення та виплата державних соціальних допомог, в тому числі допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам забезпечується Пенсійним фондом України з 01 липня 2025 року. 
Механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам визначено Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 322 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» (далі — Порядок № 332). 
Відповідно до пункту 13-1 Порядку № 322 виплата допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам продовжується на наступний шестимісячний період автоматично:
- отримувачам пенсії, розмір якої не перевищує чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на 1 січня року, в якому приймається рішення про призначення допомоги;
- особам з інвалідністю I чи II групи, дитині з інвалідністю віком до 18 років, дитині, хворій на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, якій не встановлено інвалідність, що підтверджується документально;
- дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа віком до 23 років, у тому числі таким, які перебувають у дитячих будинках сімейного типу та прийомних сім`ях, а також батькам-вихователям, прийомним батькам та опікунам (піклувальникам). Відповідно до п. 13.2 Порядку № 322 допомога призначається на другий шестимісячний період, якщо середньомісячний сукупний дохід на одного отримувача в такій сім`ї протягом тримісячного періоду, за який враховуються доходи на момент продовження виплати допомоги, не перевищує чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на 1 січня року, в якому приймається рішення про призначення, тобто не повинен перевищувати 10380,00 грн. 
Відповідно до пункту 13 Порядку № 332 особам, які мають право на виплату допомоги її виплата може бути продовжена на наступний шестимісячний період за умови їх відповідності критеріям, зазначеним у пунктах 13-1, 13-2 і 13-4 цього Порядку, з урахуванням вимог, зазначених у пунктах 7 і 7-1 цього Порядку. 
За результатом перевірки підсистеми «Єдина інформаційна система соціальної сфери» встановлено, що згідно рішення суду по справі № 420/31115/24 за позивача заявою від 01.07.2024 рішенням від 27.01.2026 позивачу призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам на період з 01.07.2024 по 31.12.2024. 
Кошти зазначеної допомоги за період з 01.07.2024 по 31.12.2024 нараховано та включено до виплатних документів для виплати в лютому 2026 року, через банківську установу АТ «Ощадбанк».»
Так, відповідно до ст. 1 ЗУ “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Згідно ст. 2 ЗУ “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
Відповідно до ст. 4 ЗУ “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам визначає Порядок надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 р. № 332 (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).
Згідно п. 1 Порядку № 332 допомога призначається для забезпечення соціальної підтримки внутрішньо переміщених осіб із числа незахищених верств населення та стимулювання до працевлаштування внутрішньо переміщених осіб працездатного віку.
Відповідно до п. 2 Порядку № 332 з 1 серпня 2023 р. допомога призначається на шість місяців внутрішньо переміщеній особі, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця внутрішньо переміщеній особі або уповноваженій особі на внутрішньо переміщену особу у випадку недієздатності отримувача або дитину (далі - уповноважена особа) у такому розмірі: для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень; для інших осіб - 2000 гривень. Допомога призначається на кожну внутрішньо переміщену особу (далі - отримувач), відомості про якого включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. Допомога призначається за повний місяць, у якому уповноважена особа звернулася за її наданням, незалежно від дати такого звернення.
Пунктом 13-1 Порядку №332 визначено, що виплата допомоги продовжується на наступний шестимісячний період автоматично:
отримувачам пенсії, розмір якої не перевищує чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на 1 січня року, в якому приймається рішення про призначення допомоги;
особам з інвалідністю I чи II групи, дитині з інвалідністю віком до 18 років, дитині, хворій на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, якій не встановлено інвалідність, що підтверджується документально;
дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа віком до 23 років, у тому числі таким, які перебувають у дитячих будинках сімейного типу та прийомних сім`ях, а також батькам-вихователям, прийомним батькам та опікунам (піклувальникам).
У разі коли особі не було продовжено виплату допомоги автоматично, але вона належить до категорій осіб, визначених абзацами другим - четвертим цього пункту, їй може бути призначено допомогу за заявою.
З матеріалів справи слідує, що 16 грудня 2025 року Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради на виконання судового рішення по справі № 420/31115/24 прийнято рішення про призначення ОСОБА_1 допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.07.2024 по 31.12.2024 у розмірі 3000,00 грн.
При цьому, призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.07.2024 по 31.12.2024 (на шість місяців) узгоджується з приписами п. 2 Порядку № 332.
Також судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що виплата допомоги на наступний шестимісячний період позивачу автоматично не продовжувалась.
Згідно витягу з бази даних, 21.03.2025 року ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою про призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, за результатами розгляду якої прийнято рішення про відмову в призначенні допомоги переміщеним особам на проживання, у зв`язку з тим, що особа не відповідає умовам визначеними Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №322 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам».
Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження оскарження рішення Управління соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, прийнятого за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 21.03.2025 року, суду не надано.
Відтак, посилання позивача на те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області протиправно не нараховує та невиплачує допомоги на проживання ВПО з 01.01.2025 спростовуються зібраними по справі доказами.
Є безпідставними доводи позивача про те, що відповідач частково виконав рішення у сумі 18 000 грн, та фактично визнав наявність обов`язку щодо здійснення відповідних виплат, оскільки прийняття рішення суду по справі № 420/31115/24, яким зобов`язано Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради призначити ОСОБА_1 допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 липня 2024 року, та подальше його виконання, як правонаступником, не свідчить про призначення позивачу ОСОБА_1 допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам безстроково, без урахування приписів Порядку № 332.
Що стосується стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області інфляційних втрати та індексації, суд зазначає наступне.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З аналізу вищевикладеного слідує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому, стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І “Загальні положення про зобов`язання” книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2023 року у справі №420/2411/19 сформувала правовий висновок, відповідно до якого, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.
Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22)).
Закон № 4901-VI не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 вказала, що інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення виконання судового рішення можуть бути заявлені до стягнення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” від 05 червня 2012 року № 4901-VI) включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.
Таким чином, для застосування наслідків (відповідальності) за прострочення виконання грошового зобов`язання держави можуть бути застосовані вимоги частини другої статті 625 ЦК України лише за наявності одночасно кількох умов: наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про визначення зобов`язання як грошового; грошове зобов`язання повинне бути конкретизоване судовим рішенням, тобто з визначенням чіткої суми.
В той же час, рішенням суду по справі № 420/31115/24, зобов`язано Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради призначити ОСОБА_1 допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01 липня 2024 року».
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що розрахунок суми заборгованості у перерахованому розмірі, що належить позивачу, при ухваленні рішень по суті позовних вимог не здійснювався. Вказані судові рішення не містять будь-яких застережень щодо стягнення з Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради чи Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, як правонаступника, на користь позивача допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам у розмірі 18000,00 грн.
При цьому, з матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачем, що рішення суду по справі № 420/31115/24 виконувалось в порядку ЗУ “Про виконавче провадження”, а не в порядку Закону № 4901-VI “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”.
За таких підстав, оскільки між позивачем та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, відсутнє неналежне виконання (прострочене) грошове зобов`язання підтверджене (визначене, конкретизоване) відповідним судовим рішенням, відсутні підстави для застосовування приписів частини другої статті 625 ЦК України.
Також, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України “Про індексацію грошових доходів населення”.
За визначенням, наведеним у статті 1 цього Закону, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Частиною 1 статті 2 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру:
пенсії;
стипендії;
оплата праці (грошове забезпечення);
суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування;
суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;
розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.
Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.
Соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер (допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), а також допомога у зв`язку з вагітністю і пологами індексації не підлягають. Підтримка купівельної спроможності провадиться шляхом підвищення розміру зазначених виплат.
Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення.
Згідно п. 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру:
пенсії;
стипендії;
оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (посадовими окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер;
грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу;
розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі;
допомога по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття;
суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей.
Пунктом 3 Порядку № 1078 визначено, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема:
доходи громадян від здачі в оренду майна, від акцій та інших цінних паперів, ведення селянського (фермерського) і особистого підсобного господарства, підприємницької діяльності, яка є для громадян джерелом грошових доходів від власності;
виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати;
одноразова виплата допомоги по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності;
допомога у зв`язку з вагітністю та пологами, допомога при народженні дитини, допомога на поховання;
цільова разова матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію, суми соціальних пільг, компенсації (крім виплат, визначених пунктом 2 цього Порядку), винагорода за підсумками роботи за рік тощо;
соціальні виплати, які визначаються залежно від прожиткового мінімуму (тимчасова державна допомога дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме; мінімальний розмір допомоги по безробіттю; державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю; державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державна соціальна допомога на догляд; тимчасова державна соціальна допомога непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату; щомісячна грошова допомога малозабезпеченій особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею; компенсаційна виплата, що призначається непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами);
державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям, допомога на дітей, які перебувають під опікою чи піклуванням, допомога на дітей одиноким матерям.
При цьому, приписами Порядку № 322 визначено, що допомога призначається для забезпечення соціальної підтримки внутрішньо переміщених осіб із числа незахищених верств населення та стимулювання до працевлаштування внутрішньо переміщених осіб працездатного віку.
Відтак, в розумінні приписів чинного законодавства допомога на проживання внутрішньо переміщеним особам є соціальною виплатою та не є грошовим доходом громадян, а тому не підлягає індексації, відповідно до Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову позивачів необхідно відмовити.
Керуючись статтями 9, 12, 139, 242-246, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд
ВИРІШИВ: 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ). 
Відповідач: Головне управління ПФУ в Одеській області (код ЄДРПОУ 20987385, адреса: вул. Канатна, 87, м. Одеса, 65012).

Суддя П.П. Марин

.