ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/3710/26
10 вересня 2026 року | м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Грицюка Р.П. 
за участю:
секретаря судового засідання Годуна В.В., 
представника відповідача Чорнописької В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень- рішень, у якому просить визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення рішення від 26.05.2026 № 00088390901, № 00088420901, № 00088440901, № 00088470901.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що за наслідками проведення фактичної перевірки податковим органом складено акт від 05.05.2026, на на підставі якого відповідачем 26.05.2026 прийняті податкові повідомлення-рішення №00088390901 на суму 389 115,00 грн; № 00088420901 на суму 734 995,00 грн; № 00088440901 на суму 999,16 грн; № 00088470901 на суму 999,16 грн. Ознайомившись із вказаними податковими повідомленням-рішенням від 26.05.2026, позивач вважає їх протиправними та такими, які прийняті за наслідками незаконно призначеної перевірки, а тому підлягають скасуванню.
Ухвалою суду від 15.06.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 
Представником відповідача подано відзив на адміністративний позов, із змісту якого слідує, що на підставі підпункту 69.2, пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення», статті 19-1, пункту 20.1 статті 20, пункту 75.1 статті 75, 80.2.5 пункту 80.2. статті 80 Податкового кодексу України винесено наказ № 678-п від 29 квітня 2026 року «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 », згідно якого прийнято рішення провести з 29 квітня 2026 року фактичну перевірку позивача за адресою провадження діяльності: АДРЕСА_1 за період діяльності з 01.04.2026 по дату закінчення перевірки тривалістю 10 діб. 
За результатами фактичної перевірки оформлено акт від 05.05.2026 № 6772/19-00 09-01/3014902739, відповідно до висновків якого встановлено порушення:
- частини другої статті 29 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» № 3817-ІХ від 18.06.2024 (із змінами та доповненнями) - факт роздрібної торгівлі пальним без ліцензії;
- статті 28 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» №3817-ІХ від 18.06.2024 (із змінами та доповненнями) - факт зберігання пального без ліцензії;
- пунктів 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг» № 265/95-ВР від 06.07.1995 (із змінами та доповненнями) - порушення порядку проведення розрахунків;
- пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг» № 265/95-ВР від 06.07.1995 (із змінами та доповненнями) - необлікований товар за місцем реалізації. 
Відтак, прийнято податкові повідомлення-рішення: 
№ 00088390901, яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 389 115,00 грн (роздрібна торгівля пальним без наявності відповідної ліцензії), 
№ 00088420901, яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 734 995,00 грн (зберігання пального без наявності відповідної ліцензії), 
№ 00088440901, яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 999,16 грн (порушення порядку проведення розрахунків за місцем реалізації), 
№ 00088470901, яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 999,16 грн (реалізація товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання).
З огляду на вищезазначене та зважаючи на зміст та підстави заявлених позовних вимог, Головне управління ДПС у Тернопільській області вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.
У підготовче і судове засідання позивач і представник позивача не з`явилися, просили проводити розгляд справи за їх відсутності.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала. Просила відмовити у задоволенні позову.
Інших заяв від учасників на адресу суду не надходило.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з основним видом економічної діяльності як суб`єкт господарювання із обраними видами економічної діяльності 47.30. Роздрібна торгівля пальним (основний вид діяльності); 47.11. Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 47.19. Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 46.71. Оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами; 49.41. Вантажний автомобільний транспорт; 52.21. Допоміжне обслуговування наземного транспорту; 77.12. Надання в оренду вантажних автомобілів; 82.99. Надання інших допоміжних комерційних послуг; 73.20. Дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки.
Головним управлінням ДПС у Тернопільській області на підставі підпункту 69.2, пункту 69 підрозділу 10 «Інші перехідні положення», статті 19-1, пункту 20.1 статті 20, пункту 75.1 статті 75, 80.2.5 пункту 80.2. статті 80 Податкового кодексу України винесено наказ № 678-п від 29 квітня 2026 року «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 », за змістом якого прийнято рішення провести з 29 квітня 2026 року фактичну перевірку позивача за адресою провадження діяльності: АДРЕСА_1 за період діяльності з 01.04.2026 по дату закінчення перевірки тривалістю 10 діб.
Головним управління ДПС у Тернопільській області складено направлення на проведення перевірки за адресою провадження діяльності позивача: АДРЕСА_1 №1128/09-01 від 29.04.2026, №1125/09-01 від 29.04.2026, №1127/09-01 від 29.04.2026, №1129/09-01 від 29.04.2026, №1126/09-01 від 29.04.2026.
Перевіркою Головного управління ДПС у Тернопільській області встановлено, що за вказаною адресою АДРЕСА_1 розташовано продуктовий магазин позивача і АЗС «tik». На АЗС визначено матеріально-відповідальною особою оператора ОСОБА_2 . 
При проведенні фактичної перевірки на АЗС «tik», що знаходиться за адресою: Чортківський р-н., с. Пробіжна, вул. Центральна, 24А, де здійснює свою діяльність ФОП ОСОБА_1 , контролюючим органом встановлено факт роздрібної торгівлі пальним без ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним - 04.05.2026 близько 15.00 год реалізовано дизельне паливо в кількості 11,29 літрів на загальну суму 999,16 грн за ціною 88,50 грн за один літр. Фіскальний чек на суму покупки не видано.
При цьому, при реалізації дизельного пального в кількості 11,29 літри на загальну суму 999,16 грн не проведено розрахункову операцію через зареєстрований і належним чином опломбований, переведений у фіскальний режим роботи реєстратор розрахункових операцій, не видано особі, яка придбавала товар (дизельне пальне), в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції. 
Крім того, перевіркою встановлено, що за місцем реалізації товарів (дизпалива) не забезпечено ведення в передбачено порядку облік товарних запасів за місцем їх реалізації на загальну суму 999,16 грн.
Проведеною перевіркою встановлено факт зберігання пального без наявності ліцензії на право зберігання пального - 04.05.2026 на АЗС зберігалось пальне (дизельне паливо) в кількості 11,29 літрів, яке було реалізовано. За змістом довідки про зведені за добу підсумкові облікові дані, щодо обсягів обігу (отримання/відпуску) та залишків пального на акцизному складі пального №9122348683 від 04.05.2026 платником подано інформацію, щодо обсягів залишків пального на акцизному складі за уніфікованим номером 1009774 станом на кінець доби 03.05.2026 в кількості: бензин (код УКТЗЕД 2710124194) – 300,67 літрів; бензин (код УКТЗЕД 2710124512) – 4477,07 літрів; дизпаливо (код УКТЗЕД 2710194300) – 1,31 літрів.
Під час проведення перевірки матеріально-відповідальна особа ОСОБА_2 відмовилась від підпису акта фактичної перевірки та від отримання примірника акта фактичної перевірки, про що складено акт відмови від підпису акта фактичної перевірки від 04.05.2026 №11/19-00-09-01/3014902739 та акт відмови від отримання примірника акта фактичної перевірки від 04.05.2026 №113/19 00-09-01/3014902739.
Результати фактичної перевірки оформлено актом від 05.05.2026 № 6772/19-00 09-01/3014902739, відповідно до висновків якого встановлено порушення:
- частини другої статті 29 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» № 3817-ІХ від 18.06.2024 (із змінами та доповненнями), а саме факт роздрібної торгівлі пальним без ліцензії;
- статті 28 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» №3817-ІХ від 18.06.2024 (із змінами та доповненнями), а саме факт зберігання пального без ліцензії;
- пунктів 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг» № 265/95-ВР від 06.07.1995 (із змінами та доповненнями), а саме порушення порядку проведення розрахунків;
- пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі громадського харчування та послуг» № 265/95-ВР від 06.07.1995 (із змінами та доповненнями), а саме наявність необлікованого товару за місцем реалізації.
На підставі порушень, викладених у акті перевірки ГУ ДПС у Тернопільській області прийнято податкові повідомлення-рішення № 00088390901, яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 389 115,00 грн (роздрібна торгівля пальним без наявності відповідної ліцензії), № 00088420901, яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 734 995,00 грн (зберігання пального без наявності відповідної ліцензії), № 00088440901, яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 999,16 грн (порушення порядку проведення розрахунків за місцем реалізації) та № 00088470901, яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 999,16 грн (реалізація товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання).
Вважаючи такі податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся із цим позовом до суду про їх скасування.
Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Згідно із ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюється Податковим кодексом України (далі ПК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 61.1 ст. 61 ПК України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Статтею 62 ПК України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом: ведення обліку платників податків; інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючих органів; перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин; моніторингу контрольованих операцій та опитування посадових, уповноважених осіб та/або працівників платника податків відповідно до статті 39 цього Кодексу; обліку та моніторингу діяльності фінансових агентів відповідно до статті 39-3 цього Кодексу.
Контролюючі органи здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків (п.п. 19-1.1 п. 19-1 ст. 19-1 ПК України).
Згідно із п.п. 20.1.2 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право для здійснення функцій, визначених законом, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, усіх форм власності у порядку, визначеному законодавством, довідки, копії документів, засвідчені підписом платника або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності), про фінансово-господарську діяльність, отримані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, про дотримання вимог законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову і статистичну звітність у порядку та на підставах, визначених законом.
Відповідно до п.п. 75.1 ст. 71 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Відповідно до п.п. 75.1.3 пункту 75.1 ст. 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється з місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства що укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). 
Порядок проведення фактичних перевірок контролюючими органами передбачений статтею 80 ПК України.
Відповідно до п. 80.1 ст. 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Згідно із п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки.
Пунктом 81.1 ст. 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична) підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, як проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки. 
У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.
Судом встановлено, що підставою для проведення перевірки відповідно до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 29.04.2026 №678-п «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 » є п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України.
Відповідно до п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки:
- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, та/або масовими витратомірами, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.
Перевіряючи питання наявності обґрунтованої підстави для проведення перевірки на підставі п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, судом встановлено, що інформацією, у зв`язку з якою прийнято наказ від 29.04.2026 №678-п, є наявні в податкового органу відомості, які свідчать про можливі порушення платником податків законодавства з питань обігу пального, дотримання порядку проведення розрахункових операцій.
Постановою Кабінету Міністрів України від 02.06.2003 №790 затверджено Порядок застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі - Порядок №790).
Відповідно до пункту 5 Порядку №790 підставою для прийняття рішення про застосування фінансових санкцій є, зокрема, матеріали правоохоронних, податкових та інших органів виконавчої влади щодо недотримання суб`єктами підприємницької діяльності вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про виробництво та обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів.
Верховний Суд у постановах від 20 березня 2018 року у справі № 820/4766/17, від 22 травня 2018 року і 04 жовтня 2022 року у справі № 810/1394/16, від 05 листопада 2018 року у справі № 803/988/17, від 25 січня 2019 року у справі № 812/1112/16, від 10 квітня 2020 року у справі № 815/1978/18, від 12 серпня 2021 року у справі № 140/14625/20, від 05 липня 2023 року у справі №460/2663/22, від 26 липня 2023 року у справі № 280/4696/22, від 17 серпня 2023 року у справі № 160/15431/21, від 27 листопада 2023 року у справі № 420/11790/22 висловив позицію, згідно з якою підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України містить дві самостійні (автономні) підстави для проведення фактичної перевірки у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального:
(1) отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства, а також
(2) здійснення контролюючим органом функцій, визначених законодавством у цій сфері.
Тобто цей пункт передбачає альтернативні підстави проведення фактичної перевірки, які можуть застосовуватися як у сукупності, так і кожна окремо.
Здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального є самостійною обставиною, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства.
Також Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах від 12 жовтня 2021 року у справі № 120/5729/20-а, від 12 жовтня 2021 року у справі № 120/5229/20-а, від 11 липня 2022 року у справі №120/5728/20-а, від 21 грудня 2022 року у справі №500/1331/21, від 05 липня 2023 року у справі №460/2663/22, від 17 серпня 2023 року у справі №160/15431/21, від 27 листопада 2023 року у справі № 420/11790/22 зазначав, що формулювання конкретного змісту наказу є дискрецією контролюючого органу, однак, з обов`язковим дотриманням вимог норм абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо змісту наказу про проведення перевірки. У разі встановлення в одному підпункті статті декількох самостійних підстав для проведення перевірки, кожна з них не обов`язково має бути сформульована тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте повинна бути чітко визначена та відповідати правовій нормі. Виконання такої вимоги забезпечує розуміння суб`єктом господарювання причин, що зумовили проведення перевірки, а також кола питань, які можуть бути її предметом, залежно від підстави проведення. У такій ситуації в разі виникнення спору щодо наявності дійсних підстав для проведення перевірки або обґрунтованості припущень щодо вчинення суб`єктом господарювання порушень суд має можливість перевірити ці питання під час розгляду адміністративної справи.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28 травня 2024 року у справ №280/1431/23 заначив, що не вбачає підстав для відступу від зазначеної правової позиції і вважає її такою, що відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цих норм.
Також Верховний Суд у постанові від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23, ухваленої у складі Судової палати, сформулював висновки, за змістом яких податковий контроль здійснюється шляхом прийняття рішення про проведення перевірки у формі наказу, вимоги до оформлення якого не передбачають обов`язку в повному обсязі розкрити в наказі на призначення перевірки зміст інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства. Відсутня й імперативна вимога щодо розкриття конкретного порушення платником норм, а також про надання відповідних доказів такої несумлінної поведінки. Тобто, якщо відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), покликання у наказі на сам лише підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Відповідно, такий наказ не можна вважати протиправним.
У зазначеній постанові суду Судова палата також акцентувала увагу на застосовності у спорах цієї категорії висновків Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 816/228/17, відповідно до яких неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Судова палата звернула увагу на наявність істотної різниці у критеріях оцінки правомірності наказу на предмет його підставності та/або оформлення, як наслідок, необхідності відмежування у спорах цієї категорії питання «наявності підстав для проведення перевірки» від питання «достатності відображення підстав для проведення перевірки у наказі» та/або «недоліків в оформленні рішення про проведення перевірки». Підстави для призначення будь-якої перевірки чітко закріплені у нормах ПК України, за наявності яких у контролюючих органів виникає безпосередньо право на проведення перевірки, тоді як відображення цих підстав у наказі про призначення перевірки фактично є формалізацією у письмовій формі права на проведення перевірки, яке вже виникло. Безумовно, формалізація підстави для проведення перевірки у наказі має відповідати вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.
Вирішуючи ключове у цій справі питання та на розвиток викладеної у постанові Верховного Суду від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23 правової позиції, Судова палата звернула увагу, що:
«правовий аналіз пункту 80.2 статті 80 ПК України свідчить про те, що здебільшого підстави, передбачені у відповідних підпунктах цієї норми, встановлюють лише єдину передумову для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків вимог законодавства у певній сфері, яка і є фактичною підставою для проведення перевірки.
Однак, підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України таких встановлює дві: (1) наявність та/або отримання певної інформації; (2) здійснення контролюючим органом функцій, визначених законодавством у відповідній сфері.
Саме тому цей підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України має істотну особливість у його застосуванні порівняно з іншими підпунктами цієї норми, яка і зумовлює висновок про те, що саме лише посилання на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України у рішенні про проведення перевірки не є мінімально достатнім обсягом інформації, яка має відображатися у наказі відповідно до абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо зазначення у наказі підстави для проведення перевірки».
Водночас, як вже зазначалося, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23, підставою для визнання наказів контролюючого органу або наслідків його реалізації протиправними є не будь-які недоліки, а лише ті, які є істотними і суттєво вплинули на реалізацію прав платника податків. Відсутність детальної конкретизації підстав перевірки не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним. Здійснюючи розгляд конкретної справи та оцінюючи обставини, підстави позову, суд не позбавлений можливості встановити та перевірити дійсну наявність або відсутність підстав для призначення фактичної перевірки згідно з наказом, у якому відображено мінімально допустимий обсяг інформації.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28 травня 2024 року у справ №280/1431/23 вказав, що для забезпечення узгодженості судової практики під час вирішення тотожних спорів повинні враховуватися висновки щодо застосування норм права, наведені у цій постанові суду, а зокрема:
«Оскільки підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України встановлює в одному підпункті статті дві самостійні (окремі) підстави для проведення перевірки, то у наказі про призначення перевірки контролюючий орган поряд з юридичною підставою у вигляді нумераційного позначення зобов`язаний відобразити конкретну з таких двох фактичних підстав, яка і зумовила прийняття рішення про проведення перевірки, або ж обидві, в обсязі, достатньому для ідентифікації однієї з двох (або обох в сукупності у разі їх наявності). Відображення такої фактичної підстави не обов`язково має бути сформульоване тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте, повинна бути чітко визначена та змістовно відповідати правовій нормі.
Тобто, у разі, якщо фактичною підставою для призначення фактичної перевірки стала наявність (отримання) певної інформації, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України повинен щонайменше зазначити про «наявність (отримання) інформації щодо можливого порушення» або ж зазначити реквізити документа, який слугував приводом для призначення перевірки і містить таку інформацію. Аналогічно, якщо фактичною підставою для призначення фактичної перевірки стало здійснення відповідних функцій, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України повинен саме про це зазначити. Відповідно, якщо підставою для призначення перевірки відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України стала сукупність фактичних підстав, передбачених цією нормою, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України має це відобразити у вищезазначений спосіб.
Саме такий обсяг інформації у наказі, прийнятому відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, можна вважати мінімально достатнім в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо зазначення у наказі підстави для проведення перевірки, оскільки надає платнику податків загальне розуміння про підставу її призначення та відповідний предмет перевірки. Таке інформування про фактичну обставину має бути наведено саме серед підстав для проведення перевірки, тобто перед резолютивною частиною наказу. У разі, якщо наказ відповідає вимогам щодо відображення у ньому мінімально достатнього обсягу інформації щодо підстави для проведення перевірки, такий наказ не може вважатися оформленим з істотним порушенням вимог чинного законодавства. Як наслідок, такий наказ не можна вважати протиправним, оскільки його недоліки в розумінні статті 81 ПК України не є настільки значущими, що ставлять під загрозу можливість реалізації платником податків своїх прав».
Як вбачається із наказу ГУ ДПС у Тернопільській області від 29 квітня 2026 року №678-п (а.с. 21), контролюючий орган фактично призначив перевірку з підстав здійснення функцій контролю, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, що відповідає підставі, визначеній у підпункті 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України. Вказана підстава є достатньою для проведення фактичної перевірки, а тому твердження позивача про невідповідність наказу ГУ ДПС у Тернопільській області положенням ПК України є необґрунтованим. Вказаний наказ містить усі реквізити, передбачені нормами чинного законодавства (зокрема, у ньому зазначені дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта, мета, вид (фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися). Наказ про проведення перевірки містить підпис керівника контролюючого органу та скріплений печаткою контролюючого органу.
Отже, доводи позивача щодо неправомірності проведення ГУ ДПС у Тернопільській області фактичної перевірки не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, та судом не встановлено таких порушень вимог податкового законодавства під час призначення фактичної перевірки, що мають наслідком протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Позивач не заперечує, що перед проведенням фактичної перевірки вручено копію відповідного наказу про проведення фактичної перевірки, пред`явлено відповідні направлення на проведення перевірки та службові посвідчення.
Згідно із підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється органом державної податкової служби щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності документа, що підтверджує державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відповідно до закону, ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Порядок проведення фактичних перевірок контролюючими органами передбачений статтею 80 Кодексу.
Згідно із пунктом 80.1 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки (пункт 80.2 статті 80 ПК України).
Відповідно до підпункту 80.2.5. пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
Пунктом 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізит наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дача початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку.
Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Непред`явлення або не надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.
Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.
При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.
У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.
Так, посадовими особами контролюючого органу пред`явлено наказ від 29.04.2026 №678-п та ознайомлено з направленнями на перевірку, однак уповноважена особа відмовилася від отримання таких направлень, про що складено акт відмови від 05.05.2026, до якого позивач у позовній заяві заперечень не наводить. 
Перед початком перевірки посадовими особами податкового органу пред`явлені документи, визначені п. 81.1 ст. 81 ПК України. Посадові особи відповідача були допущені до проведення перевірки. Враховуючи викладене, судом не встановлено процедурних порушень при призначенні та проведенні фактичної перевірки позивача. Таким чином, посадові особи контролюючого органу виконали вимоги пункту 81.1 статті 81 ПК України.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наказ від 29.04.2026 №678-п «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 » видано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством, є правомірним, відповідно фактична перевірка проведена відповідачем за наявності фактичних підстав та передумов.
Таким чином, оцінивши наказ про проведення перевірки, суд приходить до висновку про наявність як правових (посилання на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України), так і фактичних підстав для призначення перевірки.
З огляду на наведене, суд констатує, що обсяг зазначеної у наказі інформації у повному обсязі відповідає вимогам абз. 3 п. 81.1 ст. 81 ПК України. Беручи до уваги наведене вище, суд приходить до переконання, що доводи позивача про протиправність наказу про проведення фактичної перевірки є безпідставними та необґрунтованими.
Суд також відзначає, що позивач у позовній заяві заперечень і доводів щодо протиправності висновків за результатами перевірки щодо встановлених відповідачем фактичних обставин порушень вимог Законів України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" не наводить. Не встановив таких і суд за наслідками перевірки фактичних обставин наявними у матеріалах цієї адміністративної справи доказами. 
Так, правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Дія його поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі визначає Закон України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" № 265/95-ВР від 06.07.1995 (далі - Закон № 265/95-ВР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Розділ II Закону № 265/95-ВР врегульовує питання порядку проведення розрахунків суб`єктами господарювання. У статті 3, яка міститься у зазначеному розділі, перелічено низку обов`язків, які висуваються законодавцем до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.
Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Закону № 265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані:
1) проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок. Використання програмних реєстраторів розрахункових операцій при оптовій та/або роздрібній торгівлі пальним забороняється;
2) надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти).
Згідно із п. 1 ст. 17 Закону № 265/95-ВР за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції, за рішенням відповідних контролюючих органів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах: у разі встановлення в ході перевірки факту: проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг); непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невидача (в паперовому вигляді та/або електронній формі) відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання: 100 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше; 150 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за кожне наступне вчинене порушення.
Отже, закон імперативно визначає обов`язок суб`єкта господарювання видати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі.
Матеріалами справи підтверджується, що під час проведення фактичної перевірки АЗС «tik», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює свою діяльність ФОП ОСОБА_1 , контролюючим органом встановлено факт роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, а саме 04.05.2026 близько 15.00 год встановлено факт реалізації дизельного палива в кількості 11,29 літрів на загальну суму 999,16 грн за ціною 88,50 грн за один літр. Фіскальний чек на суму покупки не видано. При цьому, при реалізації дизельного пального в кількості 11,29 літри на загальну суму 999,16 грн не проведено розрахункову операцію через зареєстрований, належним чином опломбований та переведений у фіскальний режим роботи реєстратор розрахункових операцій та не видано особі, яка придбавала товар (дизельне пальне), в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції.
На спростування наведеної обставини позивач не надав до суду належні та допустимі докази.
Враховуючи наведене, суд вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення № 00088440901, яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 999,16 грн (порушення порядку проведення розрахунків за місцем реалізації), прийнято відповідачем правомірно.
Стосовно висновку відповідача про порушення позивачем п. 12 ст. 3 Закону №265/95-ВР, суд зазначає таке.
Згідно із п. 12 ст. 3 Закону № 265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані: вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку.
Порядок та форма обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Статтею 20 Закону № 265/95 встановлено, що до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).
За змістом наведеної норми суб`єкт господарювання несе відповідальність за (окремо або в сукупності): 1) здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку; 2) ненадання під час перевірки документів, які підтверджують саме облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Таким чином, ненадання на початок проведення перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться в місці продажу (господарському об`єкті), є самостійною підставою для застосування штрафної санкції на підставі ст. 20 Закону №265/95-ВР.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.01.2024 у справі № 420/12275/22 та від 27.08.2024 у справі № 300/2879/22.
У постановах від 24.02.2020 у справі № 440/4443/18, від 27.04.2022 у справі №420/13197/20 Верховний Суд виснував, що суд не може обмежити право платника податків довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Разом з тим, з огляду на визначені нормами Податкового кодексу України мету й повноваження контролюючого органу під час проведення податкової перевірки, у разі якщо рішення контролюючого органу вмотивоване саме не наданням платником податків на вимогу контролюючого органу первинних документів, адміністративний суд, виходячи з окреслених процесуальним законом меж судового доказування, повинен перевіряти і враховувати такі обставини й винятки з них при вирішенні спору.
Узагальнюючи наведені вище підходи, суд касаційної інстанції у постанові від 14.08.2024 у справі № 560/12984/23 зазначав, що платник податків має право на подання документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки, після закінчення такої перевірки. Проте реалізація такого права має здійснюватися відповідно до вимог, встановлених Податковим кодексом України, і до прийняття рішення за результатами такої перевірки. Поряд з цим платник податків не позбавлений права довести у судовому процесі, що він вжив всіх залежних від нього заходів для забезпечення повної та об`єктивної перевірки, не ухилявся від її проведення, тобто, його поведінка жодним чином не була спрямована на перешкоджання контролюючому органу у здійсненні податкового контролю.
Враховуючи зазначені вище норми податкового законодавства України, суд вважає, що після початку перевірки саме на позивача було покладено обов`язок надати у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки, а у податкового органу їх прийняти та оцінити.
Ведення бухгалтерського обліку, який є підставою для податкового обліку, регламентується Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV (далі Закон № 996-XIV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Статтею 9 Закону № 996-XIV встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з цією нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Враховуючи норми ст. 9 Закону №996-XIV, будь-який документ щодо ідентифікованого товару має силу первинного документу лише в разі фактичного здійснення господарської операції, що в свою чергу має підтверджуватися, в тому числі, реальним джерелом походження (виробництва) певного товару в обсязі, зазначеному у первинному документі та податковій накладній.
Статтею 4 Закону № 996-XIV визначено, що одним з основних принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання суттєвості над формою операції враховуються у відповідності з їх суттєвості, а не тільки виходячи із юридичної форми.
Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Якщо первинний документ містить інформацію про дату (період) надання послуг, виконання робіт або найму (оренди), то відсутність передбачених абзацами шостим і сьомим цієї частини реквізитів із сторони замовника послуг (робіт) або наймача (орендаря) не є порушенням вимог до оформлення первинного документа, за умови що такий порядок документування господарських операцій передбачено договором, укладеним у письмовій формі, і такі господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку в періоді їх здійснення. Дія положень цього абзацу не поширюється на вимоги до документування господарських операцій, оплата за які здійснюється за рахунок публічних коштів; господарських операцій, здійснених на виконання договорів найму (оренди) державного або комунального майна; договорів будівельного підряду, проектно-вишукувальних робіт; договорів про пожертву, благодійну або гуманітарну допомогу.
Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).
Згідно із п. 2 ст. 3 Закону № 996-XIV фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Завданням обліку товару є забезпечення достовірності даних з надходження та відпуску товару. Не облікований товар, або його нестача розраховуються як різниця між залишками запасів (товарно-матеріальних цінностей), визначених на підставі документів бухгалтерського обліку, та фактичними залишками запасів (товарно-матеріальних цінностей), виявленими під час перевірки.
Крім того вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.
Таким чином, суб`єкт господарювання зобов`язаний вести облік товарних запасів за місцем їх реалізації та здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.
Згідно з пунктом 11 розділу II Порядку ведення обліку товарних запасів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2021 № 496, форма обліку та первинні документи надаються посадовій особі контролюючого органу на її вимогу під час проведення перевірки.
Аналіз наведених норм свідчить, що обов`язок платника податків полягає не лише у веденні обліку, а й у забезпеченні його доступності у місці здійснення господарської діяльності на момент перевірки.
Відповідно до п. 85.2, 85.4 ст. 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим особам контролюючого органу всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки, а контролюючий орган має право їх вимагати.
Крім того, суд зазначає, що 01.08.2020 набрав чинності Закон України від 20.09.2019 №128-IX "Про внесення змін до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та інших законів України щодо детінізації розрахунків у сфері торгівлі та послуг, яким ст. 20 Закону № 265/95-ВР викладена у новій редакції, де відповідальність суб`єктів господарювання передбачена не тільки за реалізацію необлікованих товарів, а і за ненадання документів, які підтверджують облік товарів.
При цьому зазначеним Законом було уведено обов`язок суб`єктів господарювання надавати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи, що підтверджують облік та походження товарних запасів.
Такі висновки щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 280/6422/22.
Як зазначалося вище, під час проведення фактичної перевірки встановлено, що за місцем реалізації товарів (дизпалива), не забезпечено ведення в передбачено порядку облік товарних запасів за місцем їх реалізації на загальну суму 999,16.
Також проведеною перевіркою встановлено факт зберігання пального без наявності ліцензії на право зберігання пального, а саме 04.05.2026 на АЗС зберігалось пальне (дизельне паливо) в кількості 11,29 літрів, яке було реалізовано. За даними довідки про зведені за добу підсумкові облікові дані, щодо обсягів обігу (отримання/відпуску) та залишків пального на акцизному складі пального №9122348683 від 04.05.2026 платником подано інформацію, щодо обсягів залишків пального на акцизному складі за уніфікованим номером 1009774 станом на кінець доби 03.05.2026 року в кількості: бензин (код УКТЗЕД 2710124194) – 300,67 літрів; бензин (код УКТЗЕД 2710124512) – 4477,07 літрів; дизпаливо (код УКТЗЕД 2710194300) – 1,31 літрів.
Матеріалами справи підтверджується, що під час проведення фактичної перевірки жодних документів, які б підтверджували належний облік реалізованих товарних запасів за місцем зберігання пального позивачем не було надано контролюючому органу.
Під час розгляду справи позивач не надав до суду належні та допустимі докази на підтвердження обліку реалізованих товарних запасів за місцем зберігання пального, виявленого відповідачем під час фактичної перевірки.
Згідно матеріалів справи, за порушення вимог п. 12 ст. 3 Закону № 265/95 (порушення ведення в порядку, встановленому законодавством, обліку товарних запасів за місцем їх реалізації), на підставі ст. 20 Закону № 265/95 до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) в розмірі 999,16 грн, що підтверджується розрахунком штрафних (фінансових) санкцій.
Враховуючи наведене, суд вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення форми "№ 00088470901 від 26.05.2026, яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 999,16 грн (реалізація товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання) за порушення вимог п. 12 ст. 3 Закону № 265/95, прийнято відповідачем правомірно.
Стосовно висновку відповідача про порушення позивачем ч. 2 ст. 29 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», суд зазначає таке.
Підпунктом 14.1.141-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що пальне - нафтопродукти, скраплений газ, паливо моторне альтернативне, паливо моторне сумішеве, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, інші товари, зазначені у підпункті 215.3.4 пункту 215.3 статті 215 цього Кодексу.
Згідно із п.п. 14.1.212 п. 14.1 ст. 14 ПК України реалізація пального для цілей розділу VI Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального з переходом права власності на таке пальне чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу / акцизного складу пересувного: до акцизного складу; до акцизного складу пересувного; для власного споживання чи промислової переробки; будь-яким іншим особам.
У відповідності до п.п. 14.1.224 п. 14.1 ст. 14 ПК України розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.
Як зазначалося вище, за приписами ст. 62 ПК України податковий контроль здійснюється шляхом, зокрема, перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
У п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Згідно із п.п. 20.1.11 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право: проводити контрольні розрахункові операції до початку перевірки платника податків щодо дотримання ним порядку проведення готівкових розрахунків та застосування реєстраторів розрахункових операцій та/або програмних реєстраторів розрахункових операцій. Товари отримані службовими (посадовими) особами контролюючих органів під час проведення контрольної розрахункової операції, підлягають поверненню платнику податків у непошкодженому вигляді. У разі неможливості повернення такого товару відшкодування витрат здійснюється відповідно до законодавства з питань захисту прав споживачів.
Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, ввезення на митну територію України, вивезення за межі митної території України, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, спиртовими дистилятами, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, тютюновою сировиною, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та пальним, а також посилення боротьби з їх незаконним виробництвом та обігом на території України регламентовано приписами Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального" від 18.06.2024 № 3817-IX (далі- Закон № 3817-IX, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до визначання термінів, що наведені у ст. 1 Закону № 3817-ІХ:
єдиний реєстр ліцензіатів та місць обігу пального - складова інформаційно-комунікаційної системи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, що містить перелік суб`єктів господарювання, яким надано ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним у розрізі суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на таких місцях на підставі наданих ліцензій;
ліцензія - право суб`єкта господарювання на провадження відповідного виду (кількох видів) господарської діяльності;
місце зберігання пального - об`єкт нерухомого майна, відмінний від земельної ділянки, або єдиний (цілісний) майновий комплекс, на території якого здійснюється приймання, навантаження, розвантаження, розміщення та/або видавання пального (власного або отриманого від інших осіб), який належить суб`єкту господарювання на праві власності або користування;
місце зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або резервуари, ємності, та/або тара (крім споживчої тари, тари споживача та поворотної тари (газові балони) кожна об`ємом до 60 літрів включно), які належать суб`єкту господарювання на праві власності або користування і призначені для зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки таким суб`єктом господарювання;
роздрібна торгівля пальним - діяльність із придбання або отримання та подальшої реалізації або відпуску пального із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик з місць роздрібної торгівлі пальним через паливороздавальні колонки, газороздавальні колонки та/або оливороздавальні колонки, а також реалізація скрапленого вуглеводневого газу в балонах для побутових потреб населення та інших споживачів, а також заправлення з бункерувальника у водному просторі морських та річкових суден.
Основні вимоги до оптової та роздрібної торгівлі пальним викладені у ст. 29 Закону №3817-IX.
За приписами ч. 2 ст. 29 Закону № 3817-IX роздрібна торгівля пальним здійснюється суб`єктом господарювання за наявності ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним.
У відповідності до ч. 3 ст. 29 Закону № 3817-IX суб`єкти господарювання здійснюють оптову або роздрібну торгівлю пальним виключно у споживчій тарі об`ємом до 5 літрів включно без отримання ліцензії на право оптової торгівлі пальним, на право роздрібної торгівлі пальним, на право зберігання пального.
Згідно із ч. 5 ст. 29 Закону № 3817-IX суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним.
За правилами ч. 7 ст. 29 Закону № 3817-IX забороняється роздрібна торгівля пальним, крім реалізації пального у споживчій тарі об`ємом до 5 літрів включно, в інших місцях, ніж автозаправні станції/автогазозаправні станції/автогазозаправні пункти/бункерувальники газонаповнювальних станцій/газонаповнювальних пунктів/проміжні склади балонів із скрапленим вуглеводневим газом/спеціалізовані магазини з продажу газу, крім роздрібної торгівлі скрапленим вуглеводневим газом у балонах для побутових потреб населення та інших споживачів із спеціалізованих транспортних засобів для перевезення балонів із скрапленим вуглеводневим газом.
Відповідно до п. 22 ч. 2 ст. 73 Закону № 3817-IX до суб`єктів господарювання за вчинені правопорушення застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу в таких розмірах: роздрібна торгівля пальним без наявності ліцензії - 45 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.
Судом встановлено, що при проведенні фактичної перевірки на АЗС «tik», що знаходиться за адресою: Чортківський р-н., с. Пробіжна, вул. Центральна, 24А, де здійснює свою діяльність ФОП ОСОБА_1 , контролюючим органом встановлено факт роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, а саме 04.05.2026 близько 15.00 год встановлено факт реалізації дизельного палива в кількості 11,29 літрів на загальну суму 999,16 грн за ціною 88,50 грн за один літр.
На підставі наведеного, відповідачем зроблено висновок про порушення позивачем, серед іншого, ч. 2 ст. 29 Закону № 3817-IX.
Враховуючи наведене, суд вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення форми "С" № 00088390901 від 26.05.2026, яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 389 115,00 грн (роздрібна торгівля пальним без наявності відповідної ліцензії) за порушення вимог ч. 2 ст. 29 Закону № 3817-ІХ прийнято відповідачем правомірно.
Стосовно висновку відповідача про порушення позивачем ст. 28 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», а саме зберігання пального без наявної ліцензії на право зберігання пального суд зазначає таке.
Згідно із частинами 1, 2 статті 28 Закону № 3817-IX зберігання пального здійснюється суб`єктами господарювання за наявності ліцензії на право зберігання пального або на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки. Суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право зберігання пального, на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки на кожне місце зберігання пального.
Згідно із частиною 1 статті 29 Закону №3817-IX оптова торгівля пальним здійснюється суб`єктом господарювання за наявності ліцензії на право оптової торгівлі пальним.
Суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним (частина 5 статті 29 Закону №3817-IX).
Ліцензії на право зберігання пального надаються та їхня дія припиняється органами ліцензування - територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику (абзац 1 частини 7 статті 41 Закону №3817-IX).
Дія ліцензії припиняється шляхом прийняття органом ліцензування, який надав відповідну ліцензію, рішення про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності (частина 1 статті 46 Закону №3817-IX).
Слід зазначити, що отримання ліцензії не є формальною процедурою, а передбачає підтвердження суб`єктом господарювання наявності відповідної матеріально-технічної бази, прав на земельні ділянки, введення об`єктів в експлуатацію та дотримання вимог щодо безпеки. Саме з цією метою закон встановлює вичерпний перелік документів, які подаються для отримання ліцензії, та визначає строк її дії.
Отже, наявність чинної ліцензії є необхідною та обов`язковою передумовою правомірного здійснення діяльності з оптової, роздрібної торгівлі, зберігання пального. Відсутність такої ліцензії унеможливлює здійснення відповідного виду діяльності незалежно від причин її відсутності
Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.03.2026 у справі №140/4002/24.
Виходячи із матеріалів справи, позивач не заперечує зберігання пального без наявності ліцензії на право зберігання пального, а саме 04.05.2026 на АЗС зберігалось пальне (дизельне паливо) в кількості 11,29 літрів, яке було реалізовано. Відповідно до довідки про зведені за добу підсумкові облікові дані, щодо обсягів обігу (отримання/відпуску) та залишків пального на акцизному складі пального №9122348683 від 04.05.2026 платником подано інформацію щодо обсягів залишків пального на акцизному складі за уніфікованим номером 1009774 станом на кінець доби 03.05.2026 в кількості: бензин (код УКТЗЕД 2710124194) – 300,67 літрів; бензин (код УКТЗЕД 2710124512) – 4477,07 літрів; дизпаливо (код УКТЗЕД 2710194300) – 1,31 літрів.
Згідно із матеріалами справи, за порушення вимог ст. 28 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) в розмірі 734995 грн, що підтверджується розрахунком штрафних санкцій.
Враховуючи наведене, суд вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення форми "С" № 00088420901 від 26.05.2026, яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 734995,00 грн (зберігання пального без наявності відповідної ліцензії) за порушення вимог ст. 28 Закону № 3817-ІХ прийнято відповідачем правомірно.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вище встановлені обставини справи та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, будь-яких прав та законних інтересів позивача не порушував, тому відсутні правові підстави для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Позивач під час судового розгляду справи не довів належними засобами доказування обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, натомість відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів належними засобами доказування правомірність та обґрунтованість прийнятих ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Доводи позивача щодо протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень суд відхиляє, оскільки вони не спростовують правомірність та обґрунтованість їх прийняття відповідачем.
Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом їх розподіл не проводиться.
На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 2, 9, 72, 73, 77, 90, 139, 241 - 243, 246 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 11 вересня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ); 
відповідач:
- Головне управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Білецька, 1, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46003 код ЄДРПОУ 44143637). 

Головуючий суддя Грицюк Р.П.