ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року 
м. Київ

справа № 320/41802/25
адміністративне провадження № К/990/30658/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої судді Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області
на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2025 року (суддя Жукова Є.О.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 2 червня 2026 року (судді: Файдюк В.В., Карпушова О.В., Мєзєнцев Є.І.),
у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Запорізькій області
до Акціонерного товариства «Запорізький Втормет», ОСОБА_1 
про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,
В С Т А Н О В И В:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Головне управління ДПС у Запорізькій області (далі також - Позивач ГУ ДПС) звернулося до суду з позовом до Акціонерного товариства «Запорізький Втормет» (далі - АТ «Запорізький Втормет»), ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), у якому просило встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника АТ «Запорізький Втормет» - ОСОБА_1. до повного погашення боргу.
1.2. Короткий зміст оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2025 року позовну заяву ГУ ДПС залишено без руху з підстав пропуску строку звернення до суду та встановлено строк для виконання вимог ухвали суду до 12 год. 00 хв. 21 серпня 2025 року.
Висновок суду першої інстанції щодо пропуску ГУ ДПС строку звернення до суду ґрунтується на тому, що податкова вимога №31372-49 від 7 серпня 2019 року була вручена платнику податків 22 серпня 2019 року, а отже, 240 календарних днів для сплати податкового боргу сплинули 19 квітня 2020 року. Водночас з позовною заявою контролюючий орган звернувся у серпні 2025 року та жодних обґрунтувань наявності підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду, а також доказів поважності причин його пропуску у позовній заяві не зазначив.
Представник Позивача у встановлений судом строк надіслав заяву про усунення недоліків через систему "Електронний суд". В заяві представник Позивача зазначив, що встановлення тримісячного строку звернення до суду після закінчення 240 днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, не є ані нормативно-обґрунтованим, ані взагалі логічним, оскільки спотворює інститут забезпечення виконання судового рішення або рішення керівника контролюючого органу про стягнення суми податкового боргу, так як після закінчення такого тримісячного строку податковий орган взагалі ніколи не зможе звернутися до суду з відповідним позовом, а відповідальна особа (керівник юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника) отримає можливість не відповідати за наявний борг.
Також представник Позивача вказав на те, що оскільки податкова вимога № 31372-49 винесена 7 серпня 2019 року, а Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) доповнено статтею 289-2, якою регульовано порядок розгляду справ щодо встановлення у судовому порядку обмеження у праві виїзду керівника платника податків за межі України до погашення податкового боргу, лише 1 січня 2022 року, то контролюючий орган втратив право на звернення до суду з позовними вимогами щодо застосування обмежувальних заходів ще до введення в дію такої норми в адміністративному судочинстві. Така позиція, на думку Позивача, має дискримінаційний характер у відношенні державних інтересів у сфері сплати податків з яких фінансуються всі сфери життя країни у надскладний військовий час.
Крім того представник Позивача, пославшись на положення пунктів 102,4, 102.9 статті 102, пункту 52-2, підпункту 69.9 статті 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі - ПК України), вказав на те, що позовна давність призупинила свій перебіг з 18 березня 2020 року та поновить свою дію з наступного дня, після скасування в Україні воєнного стану.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2025 року позовну заяву повернуто ГУ ДПС на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України, оскільки Позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду з цим позовом за відсутності обґрунтованих причин його пропуску.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції зазначив про те, що оскільки вимога № 31372-49 від 7 серпня 2019 була отримана АТ «Запорізький Втормет» 22 серпня 2019 року, а з позовом до суду ГУ ДПС звернулось у серпні 2025 року, то воно пропустило строк звернення до суду з цим позовом, а наведені ним підстави не свідчать про наявність особливих і непереборних обставин, які є поважними причинами пропуску строку на подання позовної заяви та не виправдовують зволікання у вчиненні процесуальних дій.
Суд першої інстанції, пославшись на постанову Верховного Суду від 12 вересня 2024 року у справі №120/2322/24, зазначив про те, що норми статті 289-2 КАС України не встановлюють строків звернення до суду, не визначають інших вимог до позовної заяви, відмінних від тих, які передбачені загальними нормами КАС України, як і не встановлюють іншої, особливої процедури розгляду таких заяв, що свідчить про те, що звернення в порядку статті 289-2 КАС України з позовною заявою про обмеження виїзду керівника платника податків за кордон відбувається в загальному порядку.
В частині покликань представника Позивача на положення пункту 102.4 статті 102 ПК України суд першої інстанції вказав на те, що визначений вказаною нормою строк не підлягає застосуванню до позовних вимог про застосування тимчасових обмежень у праві виїзду за межі України керівника платника податків-боржника. 
Суд першої інстанції відхилив посилання представника Позивача на те, що статтю 289-2 КАС України введено в дію лише 1 січня 2022 року, оскільки з вказаної дати податковим органом також пропущений тримісячний строк звернення до адміністративного суду, при цьому зауважив, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 2 червня 2026 року апеляційну скаргу ГУ ДПС залишив без задоволення, ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2025 року змінив у мотивувальній частині, а в іншій частині залишив без змін.
У постанові апеляційний суд погодився з тими висновками, що cформував суд першої інстанції про те, що позовна заява у цій справі подана поза межами визначених законом строків, а тому підлягає поверненню. А також визнав необґрунтованими доводи ГУ ДПС про те, що до цих правовідносин підлягають застосуванню положення пунктів 52-2, 69.9 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, оскільки положення зазначених норм не стосуються процесуальних строків звернення суб`єкта владних повноважень до суду з позовом про застосування забезпечувального заходу у вигляді тимчасового обмеження права на виїзд за межі України.
Водночас суд апеляційної інстанції зазначив про те, ухвала суду першої інстанції підлягає зміні у мотивувальній частині шляхом зазначення іншої правової підстави для повернення позовної заяви, передбаченої частиною четвертою статті 169 КАС України. Відповідний висновок суду апеляційної інстанції обґрунтований тим, що оскільки вказані Позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнані неповажними, то позовна заява підлягала поверненню на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України (у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу), а не пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України (якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк).
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позивач не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, просить їх скасувати та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті.
Вважає, що оскарженні рішення судів першої та апеляційної інстанції були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому вказує, що судами попередніх інстанцій не було в повному обсязі досліджено докази, зібрані у справі, та не надано їм відповідної правової оцінки.
Зазначає, що Верховним Судом в постанові від 31 березня 2025 року у справі №160/5655/22 викладено правову позицію, відповідно до якої контролюючий орган може звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України відповідно до пункту 87.13 статті 87 ПК України, у разі несплати протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги суми податкового боргу, що перевищує 1 мільйон гривень, - до погашення такого податкового боргу.
Покликаючись на положення підпунктів 14.1.153, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14, підпункту 20.1.35-2 пункту 20.1 статті 20, пункту 59.5 статті 59 ПК України, пункт 87.13 статті 87 ПК України, частину першу статті 289-2 КАС України, статтю 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", зазначає, що жодна з перелічених правових норм не містить обмеження щодо строку звернення до суду з позовом про встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи за межі України до погашення податкового боргу, а визначає умови для такого звернення: сума податкового боргу перевищує 1 мільйон гривень; податковий борг не був погашений протягом 240 календарних днів з дати вручення платнику податків податкової вимоги.
Відповідачі правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористались.
3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
3.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Обговоривши доводи касаційної скарги, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з пунктом 59.1 статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Пунктом 59.5 статті 59 ПК України визначено, що у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Підпунктом 20.1.35-2 пункту 201 статті 20 ПК України встановлено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду керівників юридичних осіб або постійних представництв нерезидентів-боржників за межі України у разі невиконання податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу.
Відповідно до пункту 87.13 статті 87 ПК України у разі несплати протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги суми податкового боргу, що перевищує 1 мільйон гривень, контролюючий орган може звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України - до погашення такого податкового боргу.
Вимоги абзацу першого цього пункту не застосовуються у разі наявності зобов`язання держави щодо повернення юридичній особі або постійному представництву нерезидента-боржника помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань, бюджетного відшкодування податку на додану вартість, якщо загальна сума непогашеної заборгованості держави перед боржником дорівнює або перевищує суму податкового боргу такого боржника.
Тимчасове обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України встановлюється як забезпечувальний захід виконання судового рішення або рішення керівника контролюючого органу про стягнення суми податкового боргу.
Позивач звернувся до суду з цим позовом саме на підставі положень пункту 87.13 статті 87 ПК України, а також статті 289-2 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 289-2 КАС України у разі невиконання у встановлені Податковим кодексом України строки обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань юридичною особою або постійним представництвом нерезидента, що призвело до виникнення податкового боргу (заборгованості) у сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, податковим органом подається до суду за основним місцем реєстрації юридичної особи або постійного представництва нерезидента позовна заява про застосування судом тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі території України.
Згідно з положеннями частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що наведена норма чітко встановлює момент початку перебігу строку для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень: саме з дня виникнення підстав, які наділяють його правом на подання визначених законом позовних вимог. Такими підставами слід вважати об`єктивно визначені обставини, за наявності яких суб`єкт владних повноважень усвідомлює або повинен усвідомлювати факт порушення публічного інтересу, на захист якого спрямований відповідний адміністративний позов. При цьому слід виходити з того, що строк звернення до суду не може визначатися на розсуд суб`єкта владних повноважень чи пов`язуватися з будь-якими суб`єктивними чинниками, такими як момент прийняття внутрішніх рішень чи отримання додаткових роз`яснень.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. При цьому, вжите законодавцем формулювання "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. "У межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. "У спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби. А тому контролюючий орган чи інші суб`єкти владних повноважень не можуть самостійно "розтягувати" строки, визначені законом. Це прямо пов`язано з принципом, що суб`єкт владних повноважень "зв`язаний законом" і діє лише у межах строків, які встановив законодавець.
Встановлення строків звернення до суду з позовом законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
У рішенні Європейського Суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (заява № 28249/95) зазначено, що "право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Таким чином, законодавець передбачив об`єктивний критерій для обчислення строку звернення до адміністративного суду, який забезпечує належну реалізацію принципів юридичної визначеності, стабільності правовідносин та оперативності у вирішенні публічно-правових спорів. Недотримання цього строку позбавляє суб`єкта владних повноважень можливості реалізувати своє право на судовий захист, якщо не буде встановлено наявності поважних причин для його поновлення. Вказане забезпечує рівність інтересів суб`єктів владних повноважень та інших учасників адміністративного процесу, сприяє дисциплінованості та прогнозованості діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, унеможливлює зловживання процесуальними правами та гарантує ефективний судовий захист прав і законних інтересів усіх учасників правовідносин.
Суд зазначає, що норми статті 289-2 КАС України не встановлюють окремих строків звернення до суду, не визначають інших вимог до позовної заяви, відмінних від тих, які передбачені загальними нормами КАС України, як і не встановлюють іншої, особливої процедури розгляду таких заяв, що свідчить про те, що звернення в порядку статті 289-2 Кодексу адміністративного судочинства України з позовною заявою про обмеження виїзду керівника платника податків за кордон відбувається в загальному порядку, в тому числі і за загальними строками звернення до суду.
При цьому, правові підстави для звернення до суду згідно зі статтею 289-2 КАС України щодо встановлення тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі України виникають через 240 днів від дня вручення платнику податків податкової вимоги, а відповідні повноваження повинні бути реалізовані контролюючим органом в межах тримісячного строку, передбаченого частиною другою статті 122 КАС України.
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2024 року у справі № 120/2322/24, від 12 вересня 2024 року у справі №140/26462/23, від 01 липня 2025 року у справі № 120/2450/24, від 24 липня 2025 року у справі № 80/11507/24, від 11 вересня 2025 року у справі № 460/1354/25.
Аналогічна правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 18 грудня 2025 року у справі № 280/5892/25 та від 18 грудня 2025 року у справі160/20031/25, від 27 січня 2026 року у справі №160/20024/25.
Так, у справі, що розглядається судами попередніх інстанцій встановлено, що контролюючим органом сформовано податкову вимогу №31372-49 від 7 серпня 2019 року, яка була вручена платнику податків 22 серпня 2019 року, що підтверджується поштовим відправленням. 
З урахуванням встановлених обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що 240 календарних днів для сплати податкового боргу сплинули 19 квітня 2020 року, а відтак саме з вказаної дати почав свій перебіг тримісячний строк звернення до адміністративного суду, передбачений частиною другою статті 122 КАС України.
Натомість, контролюючий орган звернувся з цим позовом до суду лише 20 серпня 2025 року, що свідчить про те, що Позивач скористався своїм правом звернення до суду значно пізніше визначеного законом тримісячного строку, при цьому жодних поважних причин такого пропуску ним не наведено.
Відповідно до пункту пункту 3 розділу VI "Прицкінцеві положення" (в редакції чинній з 2 квітня 20 до 16 липня 2020 року) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
При цьому судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано відхилено покликання Позивача на те, що стаття 289-2 КАС України та пункт 87.13 статті 87 ПК України введена в дію лише 1 січня 2022 року, оскільки з вказаної дати податковим органом також пропущений тримісячний строк звернення до адміністративного суду. Суд вважає за необхідне також звернути увагу на те, що Позивачем звернувся до суду більш ніж через 3 роки з дня введення в дію стаття 289-2 КАС України та пункт 87.13 статті 87 ПК України.
Суди попередніх інстанцій правильно відхилили посилання контролюючого органу на приписи пункту 102.4 статті 102 ПК України. Указаною нормою дійсно встановлено спеціальний строк звернення до суду з вимогами про стягнення податкового боргу - 1095 днів з дня виникнення податкового боргу. Водночас зазначений строк не підлягає застосуванню до позовних вимог про застосування тимчасових обмежень у праві виїзду за межі України керівника платника податків-боржника. Це пояснюється тим, що такі забезпечувальні заходи, хоча й мають певний зв`язок із погашенням податкового боргу, але вони не можуть ототожнюватися з вимогами про безпосереднє стягнення податкового боргу.
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 червня 2022 року у справі № 280/5400/19, повноваження податкового органу щодо стягнення податкового боргу та щодо інших заходів впливу на платника податків з метою погашення податкового боргу законом чітко розмежовуються, що виключає можливість їх ототожнення. За своєю правовою природою ці повноваження є різними, як з огляду на підстави їх виникнення, так і юридичні наслідки.
В постанові від 18 грудня 2025 року у справі №280/5892/25 Верховний Суд зазначив про необґрунтованість посилань контролюючого органу на приписи пункту 102.4 статті 102 ПК України, оскільки зазначений у вказаних положеннях податкового законодавства строк (у 1095 днів) не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а саме - щодо застосування тимчасових обмежень у праві виїзду за межі України керівника платника податків-боржника, з урахуванням того, що такі забезпечувальні заходи, хоча й мають певний зв`язок із погашенням податкового боргу, але вони не можуть ототожнюватися з вимогами про безпосереднє стягнення податкового боргу з відповідного платника податків.
Аналогічна правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 24 липня 2025 року у справі № 580/11507/24, від 27 січня 2026 року у справі №160/20024/25, від 17 квітня 2026 року у справі №160/20015/25, від 21 травня 2026 року у справі №160/19898/25.
Доводи касаційної скарги про те, що до таких правовідносин підлягають застосуванню положення пунктів 52-1 та 69.9 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Зазначені норми регулюють строки давності стягнення податкового боргу та особливості їх перебігу, зокрема у зв`язку із запровадженням карантину та правового режиму воєнного стану, однак не стосуються процесуальних строків звернення суб`єкта владних повноважень до суду з позовом про застосування забезпечувального заходу у вигляді тимчасового обмеження права на виїзд за межі України.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 13 січня 2026 року від №280/6866/25, від 9 квітня 2026 року № 480/8575/25.
Посилання Відповідача на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду щодо порядку обчислення строку на звернення до суду з позовами відповідно до положень пункту 87.13 статті 87 ПК України та статті 289-2 КАС України, викладеного в постанові 31 березня 2025 року у справі №160/5655/22, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки у вказаній постанові Верховний Суд не формував конкретно визначених висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Натомість підходи щодо застосування норми права у спосіб, що застосували суди попередніх інстанцій підтверджується усталеними підходами Верховного Суду, що зазначені вище, відступу від яких у встановлений законом спосіб здійснено не було.
Суд зазначає, що аргументи касаційної скарги про неправильність зроблених судами попередніх інстанцій висновків є безпідставними, адже касаційна скарга не містить відомостей про обставини, які б свідчили про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення судами норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, а тому колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам процесуального права, а підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
Положеннями частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи наведене у сукупності, суд касаційної інстанції погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду, а тому немає підстав вважати, що суди попередніх інстанцій у цій справі неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права.
3.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуті в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в незміненій частині, та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 345, 350, 355, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області залишити без задоволення.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2025 року, в незміненій частині, та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 2 червня 2026 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя Н.Є. Блажівська
Судді О.В. Білоус
І.Л. Желтобрюх