Справа № 446/1969/26 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2026 м.Кам`янка-Бузька
Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 
прокурора ОСОБА_3 
захисника ОСОБА_4 
обвинуваченого ОСОБА_5 
потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 
законного представника ОСОБА_8 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янка-Бузька, кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №112025141420000185 від 09.07.2025 року, про обвинувачення:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Горпин Кам`янка-Бузького району Львівської області, неодруженого, з середньо-спеціальною освітою, працюючого водієм автонавантажувача ТОВ «Контіненталь», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
ВСТАНОВИВ:
судом визнано доведеним, 08.07.2025 року близько 
20:00 години ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault» моделі «Mеgane» реєстраційний номер 
НОМЕР_1 , рухаючись ним по другорядній дорозі, яка проходить вздовж вулиці Висока в селі Горпин Львівського району Львівської області та наближаючись до перехрестя доріг відображеного примиканням вище вказаної другорядної дороги до головної, яка сполучає населені пункти «село Малі Нагірці та село Горпин», діючи всупереч ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», згідно якої учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, грубо порушив вимоги чинних розділів Правил, а саме: пункту 1.5 Правил, яким визначено, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; підпункту «б» пункту 2.3 Правил, відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; пункту 10.1 Правил у якому визначено, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; пункту Правил 16.11, згідно якого на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху; виконуючи маневр повороту ліворуч в напрямку до села Малі Нагірці здійснив виїзд на головну яка сполучає населені пункти «село Малі Нагірці та село Горпин», де допустив зіткнення із автомобілем марки «Daewoo» моделі «Lanos» реєстраційний НОМЕР_2  під керуванням ОСОБА_9 , який рухався в напрямку до с. Горпин. 
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пасажири автомобіля марки «Daewoo» моделі «Lanos» реєстраційний НОМЕР_2 отримали тілесні ушкодження: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вигляді перелому виличної кістки та верхньої щелепи, які відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я; неповнолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у вигляді відкритої черепно-мозкової травми у вигляді забійної рани голови, перелому лобної кістки справа – з поширенням на передню та задню стінки, перелому стінки правої орбіти, перелому стінки лівої орбіти, перелому клиновидної кістки та перелому стінки правої гайморової пазухи, що супроводжувалось пневмоцефалією, гемосинусом та назоліквореєю, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. 
Таким чином,  ОСОБА_5 своїми діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобомщо спричинило потерпілій  ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесні ушкодження, а потерпілій ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 , після роз`яснення йому суті обвинувачення та правової кваліфікації кримінального правопорушення, положень ст.63 Конституції України, свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю. Пояснив, що шкодує про те, що так сталося, у судовому засіданні висловив співчуття потерпілим та просив вибачення, додав, що шкода ним відшкодована. Просив не призначати йому суворе покарання, планує надалі керувати транспортними засобами.
Потерпіла ОСОБА_11 ( ОСОБА_10 ) в судовому засіданні зазначила, що шкоду обвинуваченим їй відшкодовано, претензій до обвинуваченого не має та просить призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі та без позбавлення права керування транспортним засобом.
Потерпіла ОСОБА_7 та її законний представник ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначили, що шкоду обвинуваченим потерпілій ОСОБА_7 відшкодовано, претензій до обвинуваченого не має та просять призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі та без позбавлення права керування транспортним засобом.
В зв`язку з тим, що обвинувачений повністю визнав свою вину та погодився з кваліфікацією вчиненого ним злочину, сторони не висловили жодних заперечень щодо встановлених обставин, суд відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і під час судового розгляду обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів щодо обставин, які характеризують особу обвинуваченого, які підтверджують витрати на залучення експерта, щодо зберігання речових доказів; дослідження інших доказів у провадженні не здійснював. При цьому суд з`ясував, що учасники правильно розуміють зміст тих обставин щодо інкримінованого злочину, які ніким не оспорюються, переконався у добровільності їх позицій та роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, аналізуючи обставини, що визнаються учасниками судового провадження, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 в обсязі пред`явленого обвинувачення є доведеною. Кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України є вірною, оскільки він своїми діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобомщо спричинило потерпілій ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесні ушкодження, а потерпілій ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України. 
При призначенні покарання обвинуваченому по даній справі суд суворо дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.
При обранні обвинуваченому виду та міри покарання судом враховуються визначенні ст.65 КК України загальні засади призначення покарання, в тому числі: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Так, ОСОБА_5 позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, вчинив необережний тяжкий злочин (враховуючи положення ст. 4, 5, 12 КК України), в стані сп`яніння не перебував, висловив щирий жаль щодо спричинених наслідків.
Відповідно до матеріалів досудової доповіді, складеної Львівським районним відділом №3 Філії ДУ "Центр пробації" у Львівській області, рівень ризику вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення визначено як низький, так само як і рівень ймовірної небезпеки для суспільства. Орган з питань пробації дійшов висновку, що у разі визнання його винуватим виправлення можливе без ізоляції від суспільства, за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів. 
Суд бере до уваги зазначену досудову доповідь, оскільки вона складена уповноваженим органом у межах наданих законом повноважень, відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства та містить оцінку особи обвинуваченого, його соціальних зв`язків, способу життя, ставлення до вчиненого та ризиків повторного правопорушення.
Відповідно до ст.66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та добровільне відшкодування заподіяної шкоди.
Відповідно до ст.67 КК України обставини, які обтяжують покарання відсутні.
Вирішуючи питання щодо наявності такої обставини як щире каяття, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, в постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст.65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, цілком відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини.
Приймаючи до уваги характер діяння і спосіб його вчинення, суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення, особу винного, позиції прокурора, наслідків кримінального провадження, суд приходить до висновку призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України.
Метою призначення покарання, виходячи із положень ч.2 ст.50 КК України є не лише кара, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Разом з тим, приймаючи до уваги особу винного, який раніше не судимий, окрім скоєного характеризується позитивно, проживає разом із мамою, яка є особою з інвалідністю, працює водієм наватажувача, добровільно вніс кошти в сумі 7000 гривень на користь Сил оборони, вчинив необережний злочин, відсутність обставин, які б обтяжували йому покарання, висновок органу пробації про низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, а також інші в сукупності обставини і їх поєднання, які пом`якшують покарання та знижують ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства, суд приходить до висновку у відповідності до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та покладенням на нього передбачених ст.76 цього ж Кодексу обов`язків.
На думку суду таке покарання та звільнення від його відбування з випробуванням буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів.
Щодо доцільності призначення додаткового покарання обвинуваченому у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд виходить з того, що злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, є безпосередньо пов`язаним із реалізацією особою права керування транспортними засобами, а тому вчинений із використанням такого права.
Санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
З урахуванням роз`яснень зазначених у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 винесеній у справі № 702/301/20, при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Згідно правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 14.09.2023 за результатами розгляду справи № 524/12818/21, санкція ч.2 ст.286 КК України надає суду можливість як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Указане положення закону має альтернативний характер застосування і це питання, суд вирішує на власний розсуд в залежності від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків, тощо.
Таким чином, враховуючи конкретні обставини кримінального правопорушення, яке є неумисним, що полягли у порушенні Правил дорожнього руху та призвели до дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків, те що інший учасник ДТП перебував у стані алкогольного спяніння а такорж обставину що відносно ОСОБА_9 складено адміністративні протоколи за ст. ст. 130, 124, та 126 ч. 2 КУпАП, враховуючи характер його поведінки після ДТП, що склалася безпосередньо після зіткненням, ураховуючи відшкодування усім потерпілим моральної та матеріальної шкоди, роботу обвинуваченого, яка безпосередньо пов`язана з необхідністю керування ним транспортними засобами, особу обвинуваченого,, ураховуючи сукупність встановлених пом`якшуючих обставин, пост кримінальну поведінку ОСОБА_5 , а саме відсутність відомостей про вчинювані ним будь-які інші порушення, після події ДТП, думку прокурора та усіх потерпілих, суд уважає за можливе не призначати ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Саме таке покарання буде відповідати тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.
Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст.65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, цілком відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини.
Долю речових доказів по справі належить вирішити відповідно до ст.100 КПК України.
Відповідно до ч. 2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.
Цивільний позов по кримінальному провадженню не заявлений.
На підставі викладеного, керуючись ст.94, 349, 369-371, 373 376 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавленням права керування транспортними засобами.
Застосувати до ОСОБА_5 ст.75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.
Згідно ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Стягнути з ОСОБА_5 в користь держави витрати за проведення експертиз: судової інженерно-транспортної експертизи за спеціальністю 10.2. № СЕ -19/114-25/16820-ІГ -4457,00грн.; витрати на проведення судової інженерно-транспортної експертизи за спеціальністю 10.2 № СЕ-19/114-25/16819-ІГ- 4457,00 грн; витрати на проведення комплексної інженерно-транспортної експертизи за спеціальністю 10.4 № СЕ-19/114-25/16818-ІТ- 8914,00 грн.; витрати на проведення судової інженерно-транспортної експертизи по спеціальності 10.1 СЕ -19/114-26/1841-ІГ -4813,60 грн.; витрати на проведення судової інженерно-транспортної експертизи за спеціальністю 10.2 № СЕ-19/114-26/7932-ІГ -4457,00 грн. 
Речові докази у кримінальному провадженні:
- автомобіль марки автомобілем марки «Renault» моделі «Mеgane» реєстраційний номер НОМЕР_1  , залишити ОСОБА_5 ;
-автомобіль марки автомобілем марки «марки «Daewoo» моделі «Lanos» реєстраційний НОМЕР_2 , повернути ОСОБА_9 ;
- взірці крові ОСОБА_5 та ОСОБА_9 –знищити;
-медичну документацію на ім`я ОСОБА_7 - повернути ВП «Лікарня Святого Миколая» КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова»
- ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 -повернути КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів та репресованих ім. Юрія Липи»
Скасувати арешти, накладені ухвалами слідчого судді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 10.07.2025. 
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було судом визнано недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Суддя           ОСОБА_1