ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2026 року | м. Одеса | Справа № 915/710/26
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
за участю представників учасників справи:
прокурор: Шафарчук О.В.,
від Миколаївської міської ради: не з`явився
від Приватного підприємства “Міська аптека”: не з`явився
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Крістал Капітал”: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі 
апеляційну скаргу першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 17.06.2026 року про відмову у забезпеченні позову, суддя в І інстанції Ільєва Л.М., в м. Миколаєві
у справі №915/710/26
за позовом: першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі: Миколаївської міської ради
до відповідачів: 
1) Приватного підприємства “Міська аптека”; 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю “Крістал Капітал”; 
про визнання недійсним договору та зобов`язання повернути майно
ВСТАНОВИВ
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 17.06.2026 у справі №915/710/26 у задоволенні заяви Окружної прокуратури міста Миколаєва про забезпечення позову у справі №915/710/26 - відмовлено.
Суд зазначив, що позов прокурора про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності спрямований на повернення спірного майна ПП «Міська аптека» для подальшого виконання рішення в іншій справі № 915/114/20 щодо знесення самочинної прибудови. Водночас кінцевою метою захисту прав Миколаївської міської ради як власника земельної ділянки є саме усунення перешкод у користуванні землею шляхом знесення самочинного будівництва, а не повернення майна попередньому власнику. При цьому відповідно до яких відчуження самочинного будівництва не змінює його правового статусу, а вимоги про знесення такого об`єкта мають пред`являтися до його останнього набувача, який як відповідач має можливість захищати свої права та інтереси.
За таких обставин суд дійшов висновку, що запропоновані прокурором заходи забезпечення позову не забезпечують досягнення мети позову та не сприятимуть ефективному захисту прав Миколаївської міської ради. Крім того, прокурор не довів існування реальної загрози порушенню прав позивача чи того, що невжиття заходів забезпечення ускладнить або унеможливить їх захист.
Враховуючи недоведеність підстав для забезпечення позову, а також невідповідність заявлених заходів вимогам розумності, обґрунтованості та їх зв`язку з предметом спору, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва, в якій скаржник просить скасувати ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 17.06.2026 у справі № 915/710/26, якою відмовлено у задоволенні заяви першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва про забезпечення позову та ухвалити нове рішення, яким заяву прокурора задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд першої інстанції неправильно визначив предмет спору. Прокурор зазначає, що у даній справі № 915/710/26 вирішується питання про визнання недійсним фраудаторного договору купівлі-продажу від 05.03.2021 та повернення спірного майна ПП «МІСЬКА АПТЕКА», а не питання знесення самочинного будівництва, яке є предметом виконання рішення у справі № 915/114/20. На його думку, суд мав оцінити лише наявність ризику утруднення виконання майбутнього рішення у цій справі.
Прокурор вказує, що заявлені заходи забезпечення позову (арешт майна, заборона його відчуження та вчинення реєстраційних дій) є співмірними позовним вимогам, безпосередньо пов`язані з предметом спору та спрямовані на збереження правового статусу спірного майна до вирішення справи.
Апелянт зазначає, що ризик відчуження майна є реальним, оскільки відповідачі вже відчужили його під час виконання рішення суду у справі № 915/114/20. Наявність у ТОВ «КРІСТАЛ КАПІТАЛ» права власності сама по собі дозволяє у будь-який час розпорядитися майном, що може унеможливити виконання рішення у разі задоволення позову та зумовити нові судові спори.
Також прокурор посилається на те, що позивач не зобов`язаний доводити намір відповідача відчужити майно, а сам факт наявності у нього права розпорядження створює достатній ризик для забезпечення позову. Крім того, прокурор зазначає, що застосування заходів забезпечення не позбавляє відповідача можливості користуватися майном та здійснювати господарську діяльність, а лише тимчасово обмежує його право на відчуження, тому є розумним, співмірним і необхідним для забезпечення реального виконання можливого судового рішення.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2026 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду на 11.08.2026 об 11:30.
В судовому засіданні 11.08.2026 брав участь прокурор. Інші учасники участі не брали, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності інших учасників справи за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову.
Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 ГПК України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:
- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
- наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову;
- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;
- запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 ГПК України).
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
При цьому обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.
Колегія суддів зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Отже, накладення арешту в межах ціни позову на майно відповідача, що належать або підлягають передачі або сплаті цьому товариству і знаходяться у нього чи в інших осіб, є одним з визначених законом способів забезпечення позову.
Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову, являються предмет і підстава.
Як вбачається з матеріалів справи, перший заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до Приватного підприємства “Міська аптека” та Товариства з обмеженою відповідальністю “Крістал Капітал” про:
- визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 230 від 05.03.2021, укладеного між Приватним підприємством “Міська аптека” та ТОВ “Крістал Капітал”, право власності на підставі якого зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.03.2021 за № 40868058.
- зобов`язання ТОВ “Крістал Капітал” повернути Приватному підприємству “Міська аптека” нежитлове приміщення загальною площею 164,4 кв.м, до складу якого входить прибудова до нежитлових приміщень літ. А-9 частина 1 поверху з геометричними розмірами 2,7 х 16 м, по вул. Будівельників, 10/1 у м. Миколаєві.
На обґрунтування позову прокурор зазначає, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 14.12.2020 у справі № 915/114/20, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції від 29.09.2022, скасовано державну реєстрацію права власності ПП «Міська аптека» на нежитлове приміщення площею 164,4 кв. м по вул. Будівельників, 10/1 у м. Миколаєві та зобов`язано підприємство знести самочинно збудовану прибудову. За твердженням прокурора, це судове рішення досі не виконано. Після ухвалення рішення суду першої інстанції та видачі наказу, але до поновлення строку на апеляційне оскарження, ПП «Міська аптека» 05.03.2021 відчужило спірне майно на користь ТОВ «Крістал Капітал».
На думку прокурора, договір купівлі-продажу укладено з метою уникнення виконання рішення суду, оскільки ПП «Міська аптека» було обізнане про скасування державної реєстрації права власності та обов`язок знести самочинне будівництво. У зв`язку з цим прокурор вважає правочин фраудаторним. На підтвердження цього він посилається на пов`язаність сторін договору, що підтверджується спільною адресою реєстрації, сімейними та професійними зв`язками між керівниками і бенефіціарами, а також обставинами спільного використання печаток обох підприємств. Виходячи з наведеного, прокурор вважає, що спірний договір суперечить статтям 3, 13 ЦК України та підлягає визнанню недійсним відповідно до статті 215 ЦК України.
А тому, зважаючи на такі обставини, прокурор звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:
- накладення арешту на нерухоме майно, власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю “Крістал Капітал”, а саме на нежитлове приміщення загальною площею 164,4 кв.м, до складу якого входить прибудова до нежитлових приміщень літ. А-9 частина 1 поверху з геометричними розмірами 2,7 х 16 м, по вул. Будівельників, 10/1 у м. Миколаєві (реєстраційні номери об`єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1887724448101), а також забороною органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нього;
- заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю “Крістал Капітал” укладати договори, вчиняти інші правочини, здійснювати будь-які дії щодо відчуження, передачі, поділу та об`єднання з іншими об`єктами нежитлові приміщення літ. А-9 частина 1 поверху з геометричними розмірами 2,7 х 16 м, по вул. Будівельників, 10/1 у м. Миколаєві (реєстраційні номери об`єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1887724448101).
Прокурор вважає, що існує реальна загроза повторного відчуження спірного майна, оскільки відповідачі вже використали такий спосіб для унеможливлення виконання судового рішення. У разі подальшого відчуження майна виконання можливого рішення у цій справі буде істотно ускладнене, що зумовить необхідність нових судових спорів. У зв`язку з цим прокурор просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно та заборони його відчуження.
На думку прокурора, заявлені заходи є співмірними із позовними вимогами про визнання правочину недійсним та повернення майна, а їх невжиття може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду. При цьому прокурор посилається на те, що у справі №915/114/20 відсутність забезпечення позову вже призвела до відчуження спірного майна на стадії виконання судового рішення.
Також прокурор вважає, що запропоновані заходи мають тимчасовий характер, не вирішують спір по суті, не перешкоджають господарській діяльності відповідача та забезпечують баланс інтересів сторін. Їх метою є збереження спірного майна до вирішення спору по суті та забезпечення можливості виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, місцевий господарський суд виходив з того, що позов прокурора про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності спрямований на повернення спірного майна ПП «Міська аптека» для подальшого виконання рішення у справі № 915/114/20 щодо знесення самочинної прибудови. Водночас кінцевою метою захисту прав Миколаївської міської ради як власника земельної ділянки є саме усунення перешкод у користуванні землею шляхом знесення самочинного будівництва, а не повернення майна попередньому власнику. При цьому відповідно до яких відчуження самочинного будівництва не змінює його правового статусу, а вимоги про знесення такого об`єкта мають пред`являтися до його останнього набувача, який як відповідач має можливість захищати свої права та інтереси.
За таких обставин суд дійшов висновку, що запропоновані прокурором заходи забезпечення позову не забезпечують досягнення мети позову та не сприятимуть ефективному захисту прав Миколаївської міської ради. Крім того, прокурор не довів існування реальної загрози порушенню прав позивача чи того, що невжиття заходів забезпечення ускладнить або унеможливить їх захист.
Судова колегія не погоджується із таким висновком суду першої інстанції та вважає, що у даному випадку наявні правові підстави для часткового задоволення заяви про забезпечення позову, з огляду на таке.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020).
Враховуючи наведені висновки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 ще раз підкреслила, що ключовим при застосуванні заходів забезпечення позову є встановлення судом:
1) наявності спору між сторонами;
2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду;
3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами;
4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові вказала також про те, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.
Згідно з частиною першою статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною відповідачу вчиняти певні дії чи забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Судова колегія зазначає, що враховуючи той факт, що належне боржникові майно вже один раз вибуло з його власності (як стверджує прокурор - з метою уникнення виконання рішення суду) прокурор, задля недопущення повторного відчуження цього майна просив накласти арешт на це майно.
Прокурор пояснював, що у разі невжиття таких заходів Відповідач зможе розпорядитися вказаним майном і позивач буде змушений знову ініціювати новий судовий розгляд задля захисту своїх прав.
Ураховуючи наведені приписи ГПК України, оцінивши наведені прокурором обґрунтування та подані докази, судова колегія дійшла висновку про те, що заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно у цій справі підлягає задоволенню, оскільки таке забезпечення є співмірним із позовними вимогами і адекватним, тоді як у разі невжиття пропонованих заходів ефективний захист та поновлення прав позивача може істотно ускладнитися або унеможливитись.
В свою чергу, місцевий господарський суд залишив поза увагою те, що позов у даній справі позивачем заявлено не з метою витребування майна у Відповідачів, а з метою скасування правової підстави вибуття належних відповідачу-1 об`єкту із його власності.
Суд апеляційної інстанції відмічає, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, можуть бути спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до його вчинення.
В такому випадку власний інтерес заінтересованої особи полягатиме в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Таким чином, ураховуючи конкретні обставини цієї справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що пропоновані позивачем заходи забезпечення позову у цій справі (щодо накладення арешту на спірне майно) є неспівмірними із заявленими позовними вимогами у ній.
Аналогічні висновки при подібних правовідносинах були викладені у постанові Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №922/1119/23.
Крім того, колегія суддів зазначає, що саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач.
Саме відповідач має можливість повно доводити наведені обставини, зокрема спростувати підстави для накладення арешту на спірне майно. Тобто спростувати обставини імовірності утруднення виконання рішення суду про задоволення позову в разі невжиття заходів забезпечення позову.
За приписами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 74 ГПК України).
Статтями 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Водночас, судова колегія зазначає, що відповідач не спростував наведені прокурором аргументи щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, не надав жодних доказів на спростування підстав для накладення арешту на спірне майно.
Також судова колегія зазначає, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу/ іншим особам здійснювати певні дії (постанова Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №910/4669/21).
Одночасно з установлених судами обставин убачається дотримання у даному випадку принципу збалансованості інтересів сторін та співмірності застосованого заходу забезпечення позову із заявленими вимогами.
Суд ураховує, що накладення арешту на спірне нерухоме майно не змінює фактичного режиму його володіння й користування: майно продовжує перебувати у фактичному володінні відповідача, не вилучається з господарського обігу в частині використання, а обмежується лише можливість розпорядження ним на час судового розгляду (здійснення відчуження, обтяження тощо). Такий характер втручання у майнову сферу Відповідача 1 є мінімально необхідним та об`єктивно виправданим для можливості виконання рішення суду у разі задоволення позову.
З огляду на це, обраний захід забезпечення позову не призводить до невиправданого чи надмірного обмеження прав Відповідача 1, водночас забезпечує реальну спроможність виконання судового рішення у разі задоволення позову, а також запобігає виникненню імовірних утруднень його виконання або ризику невиконання рішення господарського суду у випадку невжиття таких забезпечувальних заходів.
Таким чином, з огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи, встановивши безпосередній зв`язок між конкретними заходами забезпечення позову та предметом позову, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення клопотання та накладення арешту на нерухоме майно, власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю “Крістал Капітал”, а саме на нежитлове приміщення загальною площею 164,4 кв.м, до складу якого входить прибудова до нежитлових приміщень літ. А-9 частина 1 поверху з геометричними розмірами 2,7 х 16 м, по вул. Будівельників, 10/1 у м. Миколаєві (реєстраційні номери об`єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1887724448101), а також забороною органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нього.
Разом з тим, оцінюючи обґрунтованість клопотання прокурора в частині заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Крістал Капітал» укладати договори, вчиняти інші правочини, а також здійснювати будь-які дії щодо відчуження, передачі, поділу та об`єднання зазначеного нежитлового приміщення, колегія суддів зазначає, що заборона вчинення реєстраційних дій у сукупності з арештом майна вже створює належний правовий режим обтяження, в той час як додаткова заборона на укладення договорів та вчинення правочинів фактично дублює за змістом та правовими наслідками першу частину заявлених заходів забезпечення позову, не додаючи нових ефективних механізмів захисту. Крім того, встановлення загальної заборони на укладення правочинів надмірно та непропорційно обмежує господарську діяльність суб`єкта господарювання, що суперечить принципам розумності, співмірності та балансу інтересів сторін.
З огляду на викладене, клопотання прокурора в цій частині задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову у даній справі.
Враховуючи доводи заявника, наведені у заяві, з огляду на предмет та підстави позовних вимог, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що заява прокурора про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду відповідно - скасуванню.
Розподіл сум судового збору здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи по суті, згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 17.06.2026 у справі №915/710/26 – задовольнити частково.
Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 17.06.2026 у справі №915/710/26 – скасувати частково.
Заяву першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва про забезпечення позову у справі №915/710/26 – задовольнити частково.
Накласти арешт на нерухоме майно, власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю “Крістал Капітал”, а саме на нежитлове приміщення загальною площею 164,4 кв.м, до складу якого входить прибудова до нежитлових приміщень літ. А-9 частина 1 поверху з геометричними розмірами 2,7 х 16 м, по вул. Будівельників, 10/1 у м. Миколаєві (реєстраційні номери об`єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1887724448101), а також заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нього.
В іншій частині заяви першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва про забезпечення позову - відмовити.
Стягувач: Миколаївська обласна прокуратура (54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, будинок 28; код ЄДРПОУ 02910048).
Боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю “Крістал Капітал” (54034, Миколаївська обл., місто Миколаїв, ПРОСПЕКТ МИРУ, будинок 4-А; ЄДРПОУ 38978698). 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку в порядку та строки, передбачені статтями 287-288 ГПК України.
Дана постанова є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років із наступного дня після набрання нею законної сили.
Повний текст постанови складено 17.08.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська