ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
09 липня 2026 року
м. Харків
справа № 635/8615/21
провадження № 22-ц/818/1064/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Тичкової О.Ю.,
суддів: Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря: Риндіч О.Б.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суд Харківської області від 15 вересня 2025 року у складі судді О.М. Пілюгіної,-
ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя та з урахуванням уточнення позовних вимог від 30.01.2019 ( т. 1 а.с. 168 – 170) просила визнати спільною власністю подружжя транспорті засоби: ВАЗ 2106 1974 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , автомобіль ВАЗ 21121, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 та гараж № НОМЕР_3 , що розташований по вулиці Польовій в с. Хролі Харківського району Харківської області; автомобілі і гараж виділити у власність відповідача та стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частки ринкової вартості вказаного майна: автомобілів у сумі 38300,00 гривень, гаража сумі 70900,00 гривень, а всього 109200,00 гривень.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, вона перебувала в шлюбі з відповідачем, який був зареєстрований 02 лютого 1979 року. Рішенням Харківського районного суду. Харківської області від 11 грудня 2017 року шлюб між нами розірваний, в судовому порядку встановлено, що шлюбні стосунки між нами припинені 2011 року, з даного часу вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства з 1988 по 1989 року за спільні кошти з відповідачем у 2013 році придбали автомобіль ВАЗ 21112, 2006 року випуску та автомобіль ВАЗ 2106, 1974 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , які були оформлені на відповідача та зареєстровані в Регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС в Харківської області, м. Харків, вулиця Шевченко 26. Також під час шлюбу збудували гараж АДРЕСА_1 в Товаристві «Птахівник», який був приватизований відповідачем 01.01.2013 року. Вартість автомобіля ВАЗ 21121, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 становить 57800 гривень (1/2 частина вартості складає 28900,00 гривень), вартість автомобіля ВАЗ 2106 1974 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 становить 18800 гривень (1/2 частина вартості складає 9400,00 гривень), вартість гаража становить 141800,00 гривень (1/2 частина вартості складає 70900,00 гривень). Вказане майно фактично знаходиться у відповідача в одноособовому постійному користуванні, тому позивач вважає, що при поділі майна подружжя вказані речі необхідно залишити відповідачу, а на користь позивача стягнути частину їх вартості у розмірі 109200,00 гривень. Вказане майно придбане за спільні гроші за час шлюбу тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача. Позивач намагалась домовитися з відповідачем у добровільному порядку поділити спільне майно на що він відмовився, тому позивач подала позов до суду.
Рішенням Харківського районного суд Харківської області від 15 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. 
Визнано спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - автомобіль ВАЗ 2106 1974 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та гараж № НОМЕР_3 , що розташований по АДРЕСА_1 .
Виділено у власність відповідача ОСОБА_2 - автомобіль ВАЗ 2106 1974 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та гараж № НОМЕР_3 , що розташований по АДРЕСА_1 .
Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку вартості автомобіля ВАЗ 2106 1974 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 9400,00 грн та за частку гаража АДРЕСА_1 у розмірі 70900,00 грн, а всього 80300,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судових витрат у розмірі 17223,00 грн.
Не погодившись з рішенням ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на необґрунтованість рішення суду про задоволення позовних вимог, просила його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, виділити у власність позивача автомобіль ВАЗ 2106 1974 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнути з позивача на користь відповідача грошову компенсацію за частку вартості автомобіля ВАЗ 2106 1974 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 9400,00 грн. В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно встановив обставини у справі, не надав належної оцінки наданим відповідачем доказам та дійшов помилкового висновку про те, що гараж АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя. Апелянт зазначає що гараж зареєстрований за процедурою реєстрації будівель і споруд, збудованих до 05.08.1992 року, тобто за спрощеною процедурою. Місце під гараж та дозвіл на будівництво було надано від товариства «Птицевод» де відповідач працював. Зазначає що земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному із подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації лише у період з 08.02.2011 року по 12.06.2012 року можна було визнати смільною сумісною власністю подружжя. Вважає, що земельна ділянка була виділена йому як працівнику, а тому, не є автоматично спільною власністю подружжя, оскільки вони набувається не в результаті спільної праці подружжя, а за іншими підставами, а тому, поділу не підлягає. При цьому вартість гаража оцінювачем здійснена за показниками, характерними для комерційної нерухомості в центральних районах великих міст, а у даному випадку мова йдеться про звичайні гаражі, що знаходяться в периферійних зонах, а тому, визначена оцінкою вартість перевищає ринкову вартість і орієнтовану вартість можливо перевірити через Єдину базу даних звітів про оцінку Фонду державного майна України, в якому вартість такого типу гаража є значно меншою.
Щодо автомобіля, ВАЗ 2106, 1974 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , то відповідач не заперечував проти визнання права власності за позивачкою на цей автомобіль, водночас, звертав увагу, що експертна оцінка, надана позивачкою, не відповідає дійсній ринковій вартості такого автомобіля і є завищеною, враховуючи, що автомобіль 1974 року випуску, має значний строк експлуатації та фізичний знос, та його середня ринкова ціна, за даними сайту АТОРИА становить від 6000 грн, залежно від технічного стану. Апелянт не заперечує проти визнання права власності на автомобіль ВАЗ 2106, 1974 року випуску, державний номер НОМЕР_1 за позивачкою і погоджується на стягнення на його користь грошової компенсації відповідно до реальної, а не завищеної вартості.
05.12.2025 від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду без змін та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн. Вважає, що відповідач, не погоджуючись з оцінкою спільного майна, наданого позивачем, жодного доказу для спростування вартості сумісного майна колишнього подружжя, не подав, будь-якого розрахунку вартості майна, відповідачем також не надано, з клопотанням про призначення експертизи, щодо встановлення вартості майна, відповідач на звертався. Вважає, що гараж є спільним сумісним майном колишнього подружжя в рівних частках, а тому, суд вірно встановив цей факт. При цьому, доказів того, що всі будівельні матеріали купував відповідач, а також здійснював оплату всіх членських внесків саме він, відповідачем не надано та клопотання про витребування доказів у будь-якого, суду не подано.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 02 лютого 1979 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2017 року по справі № 635/5351/17, у якому також вказано, що з 2011 року шлюбні стосунки між сторонами припинені, вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть.
Відповідно до довідки № 31/32-308 від 11.04.2024 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях, за ОСОБА_2 зареєстровані транспортні засоби:
23.05.2003 - автомобіль ВАЗ 2106 1974 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
02.08.2013 (на обліку) – автомобіль ВАЗ 21121, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .
Згідно довідки № 995 від 30.04.2024 Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації Безлюдівської селищної ради», станом на 31.12.2012 право власності на гараж розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 за довідкою, що видана товариством «Птицевод» 255.03.1994, про що в бюро 27.04.1994 внесений запис до реєстрової книги № 1 під № 73.
Відповідно до звіту про оцінку майна колісного транспортного засобу від 20.04.2024 року складеного ФОП ОСОБА_4 вбачається що ринкова вартість транспортного засобу ВАЗ 2106, 1974 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , без врахування технічного стану та пробігу на дату оцінки становить 18800,00 грн без ПДВ. (т.1 а.с.134-151)
Відповідно до звіту про оцінку майна від 11.10.2024 року складеного ФОП ОСОБА_4 вбачається що ринкова вартість гаражу № НОМЕР_3 загальною площею 22,1 кв.м що розташований на території гаражного кооперативу «Птахівник» за адресою: АДРЕСА_1 , на дату оцінки 12.08.2024 року становить 141800,00 грн без ПДВ. (т.1 а.с.181-197)
Згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно не спростована.
Колегія суддів зазначає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
У судовому засіданні встановлено, що з 02 лютого 1979 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 11 грудня 2017 року, при цьому сторони визнали, що з 2011 року шлюбні стосунки між ними припинені, разом вони не проживали, спільного господарства не вели.
В період з 02 лютого 1979 року по 2011 рік сторони придбали: 23.05.2003 автомобіль ВАЗ 2106 1974 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та збудували гараж за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який 27.04.1994 було зареєстровано за відповідачем. 
Отже вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає розподілу.
Щодо доводів відповідача що гараж АДРЕСА_1 є виключного його приватною власністю оскільки він збудований на земельній ділянці що набута ним внаслідок приватизації та збудований за його особисті кошти та власною працею, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації відповідачем земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.
Разом з тим, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.
Такі самі норми містяться в нині чинних ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.
Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на час будівництва спірного гаражу) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи викладене та те, що презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно відповідачем не спростована, колегія судів погоджується із висновком суду першої інстанції що зареєстрований за відповідачем гараж № НОМЕР_3 за адресою АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає розподілу.
Згідно з ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, що передбачено частинами першою та другою статті 71 СК України, або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки відповідно до частини другої статті 364 ЦК України.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Позивачем надано належні достатні та допустимі докази на підтвердження вартості спірного майна, а саме звіти, складені оцінювачем ФОП ОСОБА_4 який має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності за №599/2023 від 26.10.2023 року виданого Фондом державного майна України, кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ №3241 від 19.02.2005 року та посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ №3815-ПК від 19.08.2022 року.
Будь-яких доказів на підтвердження іншої дійсної вартості спірного майна матеріали справи не містять.
Відповідач та його представник на спростування вартості спірного майна не надали будь-яких доказів, обмежившись лише поясненнями, що запропонована позивачем вартість майна є завищеною.
Клопотання про призначення експертизи для визначення дійсної вартості спірного майна відповідачем не заявлялося ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.
Виходячи із засад змагальності та диспозитивності, суд першої інстанції правильно взяв до уваги звіт про оцінку майна, надавши йому належну оцінку.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація половини вартості автомобіля та гаражу, виходячи із сум, які встановлені звітом від 20.04.2024 року про оцінку колісного транспортного засобу ВАЗ 2106, 1974 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та звітом від 11.10.2024 року про оцінку гаражу № НОМЕР_3 загальною площею 22,1 кв.м, що розташований на території гаражного кооперативу «Птахівник» за адресою: АДРЕСА_1 .
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Таким чином ОСОБА_2 презумпцію режиму спільної сумісної власності спірного майна та презумпцію рівності часток кожного з подружжя у спільній сумісній власності не спростував.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ІІПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суд Харківської області від 15 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий          О.Ю. Тичкова

Судді           Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина