ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 р.	Справа № 520/28107/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2026, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/28107/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Харківській області   
про скасування наказу та поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 , апелянт) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (надалі - відповідач, ГУНП в Харківській області), у якому просив:
- Наказ ГУНП в Харківській області від 22.09.2025 № 550 о/с по особовому складу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах Національної поліції - скасувати.
- поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області з 23.09.2025.
26 січня 2026 року Харківський окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне дослідження судом першої інстанції матеріалів справи та порушення норм матеріального права, що призвело до винесення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року скасувати та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує на неповноту та необґрунтованість висновків службової перевірки. Стверджує про незаконність звільнення з огляду на прогули, оскільки на момент переведення позивача на іншу посаду та ухвалення спірного наказу про звільнення він був мобілізований, про що повідомляв безпосереднього керівника, що не було взято до уваги комісією. 
Відповідач не погодився з доводами апелянта та подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Вказав на обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що позивач перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 як солдат запасу.
23.08.2025 позивач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України).
23.08.2025, згідно з Витягом з Наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, позивача було призначено інспектором прикордонної служби 2 категорії - оператором групи радіотехнічної розвідки першого відділу прикордонної служби (тип С) розвідувально-ударних безпілотних авіаційних комплексів прикордонної комендатури швидкого реагування розвідувально-ударних безпілотних авіаційних комплексів згідно з пп. 1 п. 93 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009.
27.08.2025 наказом ГУНП в Харківській області № 488 о/с позивача переміщено, згідно з пунктом 2 (на рівнозначну посаду, для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) ч. 1, ч. 8 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон №580-VIII), на посаду інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області, звільнивши з посади оперуповноваженого (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років ОСОБА_2 ) 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області.
22.09.2025 наказом ГУНП в Харківській області № 550 о/с позивача звільнено згідно з Законом № 580-VIII за п. 6 ч. 1 ст. 77 у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України з 22.09.2025, з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за період з 07.11.2015 по 31.12.2015 кількості 3 діб, за невикористану частину щорічної основної оплачувані відпустки у кількості 3 діб та 10 діб додаткової відпустки за 2016 рік, невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки у кількості діб та 11 діб додаткової відпустки за 2017 рік, за невикористану щорічну основі оплачувану відпустку у кількості 30 діб та 12 діб додаткової відпустки за 2018 рік, за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки кількості 20 діб та 15 діб додаткової відпустки за 2023 рік, за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку у кількості 30 діб та 15 діб додаткову відпустки за 2024 рік та за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за період з 01.01.2025 по 22.09.2025 у кількості 30 діб. 
Не погодившись із зазначеним наказом ГУНП в Харківській області, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені у висновку службового розслідування обставини були достатніми стверджувати про порушення позивачем вимог чинного законодавства, що не породжує сумніви у правомірності оскаржуваного у цій справі наказу про звільнення зі служби.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон № 580-VIII.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону № 580- VІІІ служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону № 580- VІІІ поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Правовідносини з приводу проходження публічної служби в поліції врегульовані також Дисциплінарним статутом Національної поліції України, затвердженим Законом України № 2337-VIII.
З метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків частиною 2 статті 14 Закону №2337-VIII передбачено проведення службового розслідування, під яким, відповідно до частини 1 статті 14 цього ж закону, розуміється діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.
У ході проведення службового розслідування було встановлено, що на підставі наказу ГУНП в Харківській області від 27.08.2025 № 488 о/с та згідно з пунктом 2 (на рівнозначну посаду, для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) ч. 1, ч. 8 ст. 65 Закону № 580-VIII інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 ППОП ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_1 було переміщено на вказану посаду, звільнивши з посади оперуповноваженого (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років ОСОБА_2 ) 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області.
01.09.2025 за № 101915-2025 до ГУНП в Харківській області надійшла доповідна записка командира ППОП ГУНП в Харківській області полковника поліції ОСОБА_3 , в якій містилась інформацію про те, що інспектор взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 ППОП ГУНП в Харківській області майор поліції ОСОБА_1 , у період з 27.08.2025 по 01.09.2025 з 09.00 по 13.00 та з 14.00 по 18.00, був відсутній на службі та до своїх посадових (функціональних) обов`язків не приступив і не виконав. Також у вказаній доповідній записці вказано, що ОСОБА_1 планує проходити службу в іншому підрозділі Сил оборони України і в подальшому не прибуде до місця дислокації полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області.
Тобто, під час ініціювання службового розслідування ГУНП в Харківській області було відомо про намір позивача мобілізуватися.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджено факт повідомлення позивачем начальника УМП ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 та заступника командира роти полку ПОП ГУНП в Харківській області ОСОБА_5 про його мобілізації на військову службу до в/ч НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін ДПСУ) у яких, в ході проведення службового розслідування, пояснення не відбиралися.
Вказані особи в ході службового розслідування не опитувалися.
Відповідачем, в ході проведення службового розслідування інформація про мобілізацію позивача не перевірялася.
Відповідно до ч.3 ст. 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Враховуючи вище зазначені положення ч.3 ст. 119 КЗпП України, а також те, що 23.08.2025 позивач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) колегія суддів прийшла до висновку, що відповідачем поверхнево проведено службове розслідування стосовно позивача та не виконано посадовими особами ГУНП в Харківській області обов`язок, щодо повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку.
Як наслідок оскаржуваний наказ від 22.09.2025 №550 о/с про звільнення позивача є незаконним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні запроваджено воєнний стан, який надалі неодноразово продовжувався і триває на час розгляду справи. В умовах мобілізації за громадянами, призваними на військову службу, зберігається місце роботи та посада до завершення особливого періоду або до моменту їх фактичного звільнення.
Відповідно до ст. 1, 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація є комплексом заходів, спрямованих на переведення економіки, органів влади, підприємств та військових формувань на функціонування в умовах особливого періоду. Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені у повістках чи мобілізаційних розпорядженнях.
Як вбачається з обставин справи, 27.08.2025 Наказом ГУНП в Харківській області № 488 о/с по особовому складу позивача, майора поліції, згідно з п. 2 (на рівнозначну посаду, для більше ефективної служби, в інтересах служби) переміщено на посаду інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області та звільнено з посади оперуповноваженого 1-го відділу (по боротьбі з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківські області, а наказом ГУНП в Харківській області від 22.09.2025 № 550 о/с по особовому складу ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах Національної поліції.
При цьому, 23.08.2025 позивач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), що підтверджується копією витягу з наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 23.08.2025 року № 803-ОС від 23.08.2025 «По особовому складу», з якого убачається, що позивача було призначено інспектором прикордонної служби 2 категорії - оператором групи радіотехнічної розвідки першого відділу прикордонної служби (тип С) розвідувально-ударних безпілотних авіаційних комплексів прикордонної комендатури швидкого реагування розвідувально-ударних безпілотних авіаційних комплексів згідно з пп. 1 п. 93 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009.
Отже, днем початку проходження позивачем військової служби є 23.08.2025.
Таким чином, рішення про звільнення позивача після його призову на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), окрім як за його власним бажанням, є неможливим.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на позивача з 23 серпня 2025 року поширюються установлені в частині третій статті 119 КЗпП України гарантії, зокрема, в частині збереження на період проходження військової служби місця роботи та посади в ГУНП в Харківській області.
Доводи ГУНП в Харківській області, що позивач був заброньований за органами поліції, висновків суду не спростовують, оскільки наявність бронювання не позбавляє позивача можливості мобілізуватися.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову у спосіб скасування наказу ГУНП в Харківській області від 22.09.2025 №550 о/с по особовому складу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах Національної поліції.
Стосовно посилання відповідача, що позивач не виконав обов`язку та не повідомив ГУ НП України про намір проходити військову службу за призовом під час мобілізації колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивач в режимі SMS-повідомлення в меседжері "Whatsapp" на номер начальника управління міграційної поліції ГУ НП в Харківській області полковника поліції ОСОБА_6 та на номер телефону оперуповноваженого сектору організаційно-аналітичної роботи управління міграційної поліції ГУНП України в Харківській області підполковника поліції ОСОБА_7 надсилав в тому числі і копію наказу Державної прикордонної служби України про його призов на військову службу під час мобілізації на особливий період. Проте під час дисциплінарного провадження це питання не з`ясовувалось.
Посилання відповідача на те, що оскаржуваний наказ виданий на реалізацію наказу ГУ НП України в Харківській області від 11.09.2025 №1222, який не оскаржується позивачем колегія суддів вважає такими, що не спростовує висновків апеляційної інстанції про неправомірність звільнення позивача зі служби, відповідно до наказу №550 о/с від 22.09.2025. Зазначені висновки колегією суддів зроблені також і з урахуванням рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 по справі № 520/24831/25, яким було скасовано наказ ГУНП в Харківській області від 27.08.2025 № 488 о/с «По особовому складу», про переміщення ОСОБА_1 на посаду інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області з 23.09.2025 та його поновлено на попередній на посаді. 
Стосовно позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області з 23.09.2025, колегія суддів зазначає таке.
Як встановлено під час судового розгляду, вище зазначеним рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, по справі № 520/24831/25, було скасовано наказ ГУНП в Харківській області від 27.08.2025 № 488 о/с «По особовому складу», яким ОСОБА_1 переміщено на посаду інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області з 23.09.2025 та його поновлено на попередній на посаді - оперуповноваженого (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років ОСОБА_2 ) 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області з 28.08.2025. 
З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову в частині поновлення позивача на посаді, на яку його було незаконно переміщено, так як право на поновлення позивача на службу в органах Національної поліції захищено рішенням суду у справі № 520/24831/25, яким позивача поновлено на попередній посаді, з якої його незаконно переміщено. 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п. 41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним встановленням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 
08.05.2026 на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу, вмотивоване тим, що відповідні витрати, понесені позивачем у сумі 19 968,00 грн.
ГУНП в Харківській області не погодилося з цією заявою та подало клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
Частиною 7 статті 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною дев`ятою статті 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Представником позивача в суді апеляційної інстанції до матеріалів справи додано копію Договору про надання правової допомоги від 17.02.2026, розрахунку вартості послуг, акту прийому-передачі наданої правової допомоги.
Відповідно до розрахунку вартості послуг були надані позивачу наступні юридичні послуги: 
- Вивчення матеріалів справи №520/33905/25 тривалістю 3 години вартістю 4992,00 грн,
- Збір доказів тривалістю 2 години та вартістю 3328,00 грн,
- Складання апеляційної скарги тривалістю 5 годин та вартістю 8320 грн, надання додаткових пояснень та клопотань тривалістю 1 година, вартістю 1664,00 грн,
- Подання заяви про розподіл витрат на правничу допомогу – 1664,00 грн.
Послуги вивчення матеріалів справи №520/33905/25 не мають жодного стосунку до розгляду цієї справи, оскільки з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що судом було повернуто, у межах названої справи, позов фізичної особи до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області про 1) визнання протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, які полягають у відмові підготувати та надати до Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області оновлену довідку про розмір грошового забезпечення станом на 18.06.2025 для проведення перерахунку основного розміру його пенсії з 01.07.2025;
Подання заяви про розподіл судових витрат також не має стосунку до розгляду справи по суті.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що позов та апеляційна скарга задоволені частково.
Таким чином, враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, колегія суддів вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за складання та подання апеляційної скарги явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.
Ураховуючи викладене, а також фактичний обсяг виконаної роботи, колегія судів вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 4000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року по справі №520/28107/25 скасувати.
Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 22.09.2025 №550 о/с по особовому складу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах Національної поліції.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Головного управління Національної поліції в Харківській області відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (61002, вул. Жон Мироносиць, бу. 5, код ЄДРПОУ 40108599).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено 09.07.2026.