УКРАЇНА
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/4695/26 Головуючий у 1-й інст. Костенко С. М. 
Номер провадження №33/4805/1146/26
Категорія ч.1 ст. 130 КУпАП  Доповідач Зав`язун С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року. Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого - судді    Зав`язуна С.М.,
за участю: секретаря    Дем`янчук Н.Д.,
захисника - адвоката    Лисака М.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі справу про адміністративне правопорушення №295/4695/26 за апеляційною скаргою захисника Лисака Максима Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Богунського районного суду м. Житомира від 07 травня 2026 року,

ВСТАНОВИВ :
зазначеною постановою    ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 (один) рік. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави, в особі ДСА України, судовий збір в сумі 665,60 грн. 
Згідно з постановою суду, 06.03.2026 о 13 год 35 хв в м. Житомирі, проспект Миру 15А, водій ОСОБА_1 керував т/з AUDI д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився. Від подальшого керування т/з відсторонений згідно ст.266 КУпАП.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, захисник Лисак М.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення. В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом. Звертає увагу на те, що висновок суду фактично ґрунтується на протоколі про адміністративне правопорушення, рапорті працівника поліції та акті огляду, однак такі документи самі по собі не доводять винуватість особи поза розумним сумнівом, а мають оцінюватися у сукупності з іншими доказами. Захисник вказує на порушення працівниками поліції встановленої законом процедури огляду особи на стан алкогольного сп`яніння. Зокрема, зазначає, що ОСОБА_1 належним чином не було роз`яснено порядок проходження огляду, не зафіксовано належної пропозиції пройти такий огляд у встановленому законом порядку, а тому, на думку сторони захисту, відсутні підстави вважати доведеною саме відмову особи від проходження огляду. Крім того, наголошує, що відеозапис не підтверджує об`єктивно ознак алкогольного сп`яніння у ОСОБА_1 , а саме запаху алкоголю з порожнини рота, різкої зміни забарвлення шкірного покриву обличчя чи поведінки, яка не відповідає обстановці. Також, на думку захисника, сам факт залишення місця події чи подальшого спілкування з працівниками поліції не може свідчити про перебування особи у стані сп`яніння та не підтверджує склад адміністративного правопорушення. Сторона захисту також посилається на суперечності у матеріалах справи щодо часу, місця та обставин складання процесуальних документів. Зокрема, зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення був складений через значний проміжок часу після подій, зафіксованих на відеозаписі, а наявні розбіжності не були усунуті судом першої інстанції під час розгляду справи. Окремо захисник зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам щодо недотримання вимог ст. 266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв ознак сп`яніння, не перевірив належним чином факт наявності підстав для проведення огляду, порядок його пропонування та фіксації відмови. Крім того, в апеляційній скарзі вказується, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП щодо повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, а всі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.
Заслухавши пояснення захисника Лисака М.Ю. на підтримку поданої апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Так, за положеннями ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно з положеннями ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Нормами ст. 280 КУпАП визначено орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Зі змісту ст. 252 КУпАП вбачається, що оцінка доказів при розгляді справ про адміністративні правопорушення ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.
Згідно зі ст. 251 КУпАП на основі доказів встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, поясненнями свідків та ін.
На переконання апеляційного суду, вирішуючи справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , суд першої інстанції наведених вище вимог закону дотримався.
У рішенні у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодилися нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Згідно з ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність настає, зокрема, за керування транспортними засобами особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан такого сп`яніння чи щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний не допускати випадків керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також не передавати керування транспортним засобом особі, яка перебуває у такому стані.
Згідно з п. 2.5 Правил дорожнього руху України водій на вимогу працівника поліції зобов`язаний пройти у встановленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Крім того, відповідно до п. 2.4 ПДР України водій зобов`язаний зупинитися на вимогу поліцейського з дотриманням вимог цих Правил.
У судовому засіданні захисник Лисак М.Ю. підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на відсутності в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення.
Разом із тим на переконання апеляційного суду, твердження захисника про відсутність належних, допустимих та достатніх доказів учинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, спростовуються сукупністю матеріалів справи, досліджених судом першої інстанції та перевірених під час апеляційного розгляду. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вибірковій оцінці окремих доказів поза їх взаємозв`язком, без урахування повної послідовності зафіксованих подій та поведінки самого ОСОБА_1 після повідомлення йому про виявлені ознаки алкогольного сп`яніння.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду, винуватість ОСОБА_1 підтверджується сукупністю взаємоузгоджених доказів, зокрема:
-протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №609442 від 08.03.2026, у якому зафіксовано виявлені у ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння та його відмову від проходження огляду у встановленому законом порядку;
-відеозаписом із портативного відеореєстратора працівника поліції, на якому зафіксовано обставини оформлення порушення Правил дорожнього руху, повідомлення ОСОБА_1 про виявлені у нього ознаки алкогольного сп`яніння, різкий початок руху та залишення ним місця події;
-актом огляду на стан алкогольного сп`яніння та направленням на огляд водія, у яких зазначено виявлені у ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння;
-рапортами працівників поліції, у яких викладено послідовність подій, обставини залишення ОСОБА_1 місця події та неможливість завершення процедури огляду;
-матеріалами щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення п. 15.4 Правил дорожнього руху, які підтверджують підстави первинного звернення до нього працівників поліції.
Переглянувши відеозапис із місця події, апеляційний суд установив, що автомобіль AUDI, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 перебував на проспекті Миру, 15-А у м. Житомирі з порушенням вимог п. 15.4 Правил дорожнього руху, оскільки водій здійснив зупинку транспортного засобу у другому ряду. Звернення працівників поліції до ОСОБА_1 було зумовлено конкретним порушенням Правил дорожнього руху та здійснювалося в межах наданих їм законом повноважень. За вказане правопорушення щодо ОСОБА_1 винесено постанову серії ЕНА №6791605 за ч. 1 ст. 122 КУпАП. При цьому факт керування ОСОБА_1 автомобілем та здійснення ним зупинки у забороненому місці стороною захисту не заперечується. Навпаки, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник фактично підтверджує обставини зупинки ОСОБА_1 транспортного засобу у другому ряду, ставлячи під сумнів лише подальші дії працівників поліції та дотримання ними процедури огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Отже, обставини, які стали підставою для первинного звернення працівників поліції до ОСОБА_1 , є встановленими, підтверджуються відеозаписом та матеріалами справи і не становлять предмета спору між сторонами.
Під час оформлення матеріалів за вказаним правопорушенням та безпосереднього спілкування з ОСОБА_1 працівник поліції виявив у нього ознаки алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя та поведінку, що не відповідала обстановці, про що повідомив водія.
Одразу після повідомлення про виявлені ознаки алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , не дочекавшись завершення спілкування з поліцейським та проведення передбачених законом процесуальних дій, раптово розпочав рух автомобіля. При цьому він спрямував транспортний засіб у бік працівника поліції, в певній мірі створивши небезпеку наїзду на нього, після чого залишив місце події.
Надалі ОСОБА_1 заїхав автомобілем на огороджену приватну територію, доступ до якої працівникам поліції надано не було. Унаслідок цього поліцейські були позбавлені можливості продовжити спілкування з водієм, завершити роз`яснення порядку проходження огляду, запропонувати йому пройти огляд за допомогою спеціального технічного засобу або в закладі охорони здоров`я та оформити відповідні матеріали в його присутності.
Наведена послідовність подій безпосередньо зафіксована на відеозаписі та узгоджується з відомостями, викладеними в рапортах працівників поліції й інших матеріалах справи.
За таких обставин залишення ОСОБА_1 місця події не є нейтральною поведінкою, яка не має значення для вирішення справи. Він почав рух не до виявлення працівником поліції ознак сп`яніння і не в межах звичайного завершення спілкування, а безпосередньо після того, як поліцейський повідомив йому про наявність таких ознак.
Раптовий початок руху, створення небезпеки для працівника поліції, залишення місця оформлення адміністративних матеріалів та подальший заїзд на закриту приватну територію у своїй сукупності свідчать про свідоме ухилення ОСОБА_1 від подальшої перевірки та проходження передбаченої законом процедури огляду.
Тому посилання захисника на те, що ОСОБА_1 не було повністю роз`яснено порядок проходження огляду, не було запропоновано обрати між оглядом на місці зупинки та оглядом у закладі охорони здоров`я і не було детально повідомлено про наслідки відмови, не спростовують установлених обставин.
Саме ОСОБА_1 своїми умисними діями перервав розпочату працівником поліції процедуру та позбавив поліцейських можливості завершити необхідні роз`яснення і провести огляд у передбаченому законом порядку. Особа не може посилатися на незавершеність процесуальної дії, завершення якої вона сама свідомо унеможливила.
Інше тлумачення фактично означало б, що водій після повідомлення про виявлення в нього ознак сп`яніння може уникнути огляду та адміністративної відповідальності шляхом раптового залишення місця події до завершення поліцейським формального роз`яснення всієї процедури. Такий підхід суперечив би змісту п. 2.5 Правил дорожнього руху та меті встановлення відповідальності за відмову від проходження огляду.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про те, що на відеозаписі не зафіксовано запаху алкоголю з порожнини рота ОСОБА_1 . За своєю фізичною природою запах не може бути відображений засобами відеофіксації. Він виявляється працівником поліції під час безпосереднього спілкування з водієм і в цій справі зафіксований у протоколі про адміністративне правопорушення, акті огляду, направленні на огляд та рапортах працівників поліції.
Водночас відеозапис підтверджує іншу зазначену працівниками поліції ознаку — поведінку, що не відповідала обстановці. Різкий початок руху під час спілкування з поліцейським, створення небезпеки наїзду та втеча з місця події об`єктивно не відповідають звичайній поведінці водія під час оформлення матеріалів за порушення правил зупинки.
Доводи захисника про те, що ОСОБА_1 залишив місце події через хвилювання або паніку, викликані нібито некоректною поведінкою поліцейських, є припущеннями та не підтверджені жодними належними доказами. Зміст відеозапису не дає підстав вважати, що дії працівників поліції становили загрозу для ОСОБА_1 або об`єктивно змушували його раптово розпочати рух, створювати небезпеку для поліцейського та залишати місце оформлення матеріалів.
Навіть можливе емоційне хвилювання не звільняло ОСОБА_1 від обов`язку виконувати законні вимоги поліцейських і не надавало йому права залишати місце події, перешкоджаючи проведенню огляду. У разі незгоди з діями працівників поліції він мав можливість заявити заперечення, скористатися правовою допомогою та оскаржити їх у встановленому законом порядку, а не самовільно припиняти відповідну процедуру.
Твердження апеляційної скарги про те, що факт залишення місця події не доводить перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, саме по собі є правильним, однак не впливає на висновки суду. Залишення місця події оцінюється не як доказ фактичного стану сп`яніння, а як спосіб ухилення від проходження огляду після повідомлення водієві про виявлені в нього ознаки сп`яніння.
Захисник фактично ототожнює дві самостійні форми правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 130 КУпАП: керування у стані сп`яніння та відмову водія від проходження огляду. Для відповідальності за другу форму не вимагається лабораторного чи інструментального підтвердження стану сп`яніння, оскільки отримання такого результату стало неможливим саме внаслідок ухилення водія від огляду.
Не спростовують висновків суду першої інстанції й доводи про те, що в матеріалах справи відсутня дослівно зафіксована відповідь ОСОБА_1 «від проходження огляду відмовляюся». Відмова оцінюється з огляду на всю поведінку особи, а не лише на вживання нею певної словесної формули. У цій справі дії ОСОБА_1 — раптовий початок руху після повідомлення про ознаки сп`яніння, залишення місця події та припинення доступу працівників поліції до нього — однозначно свідчили про небажання пройти огляд та об`єктивно унеможливили його проведення.
Посилання захисника на ч. 5 ст. 266 КУпАП також є безпідставним. Зазначена норма передбачає недійсність огляду, проведеного з порушенням установленого порядку. Однак у цій справі суд не використовував результати проведеного з порушеннями огляду для підтвердження стану сп`яніння ОСОБА_1 . Огляд не був проведений саме через його залишення місця події, а предметом розгляду є відмова від проходження такого огляду.
Відсутність двох свідків також не свідчить про порушення встановленого порядку, оскільки обставини спілкування з ОСОБА_1 та його подальша поведінка безперервно фіксувалися технічним засобом відеозапису. Залучення двох свідків передбачено у разі неможливості застосування поліцейським технічних засобів відеозапису, тоді як у цій справі відповідний запис наявний, долучений до матеріалів та безпосередньо досліджений судом.
Апеляційний суд також відхиляє твердження про те, що постанова суду першої інстанції фактично ґрунтується лише на протоколі та рапортах працівників поліції. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що визначальним доказом для суду став саме відеозапис, який об`єктивно відображає початкову підставу спілкування з водієм, його перебування за кермом, повідомлення про виявлені ознаки сп`яніння, раптовий початок руху та залишення місця події. Відомості протоколу, акта, направлення і рапортів не суперечать відеозапису, а доповнюють його та відображають подальше процесуальне оформлення події.
Щодо доводів апеляційної скарги про розбіжності в часі та даті оформлення адміністративних матеріалів апеляційний суд зазначає таке.
Із протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №609442 убачається, що подія правопорушення мала місце 08.03.2026 о 13 год 35 хв, тоді як протокол було складено цього ж дня о 15 год 05 хв. Отже, зазначений у протоколі час 15 год 05 хв є часом його складання, а не часом учинення правопорушення.
Необхідність завершення оформлення протоколу через певний проміжок часу була зумовлена поведінкою самого ОСОБА_1 , який після повідомлення про виявлені в нього ознаки алкогольного сп`яніння різко розпочав рух, залишив місце події та заїхав на закриту приватну територію, унаслідок чого працівники поліції були позбавлені можливості оформити адміністративні матеріали в його присутності. Тому проміжок часу між подією та складанням протоколу має об`єктивне пояснення і не спростовує обставин, зафіксованих на відеозаписі.
Суд першої інстанції правильно встановив час учинення правопорушення — 13 год 35 хв, однак помилково зазначив датою події 06.03.2026 замість 08.03.2026. Така розбіжність має характер очевидної технічної описки, оскільки протокол про адміністративне правопорушення, акт огляду, направлення на огляд, матеріали щодо порушення п. 15.4 Правил дорожнього руху та відеозапис стосуються однієї події, яка відбулася саме 08.03.2026.
Вказана помилка не створює невизначеності щодо події правопорушення, особи водія, транспортного засобу, місця та фактичних обставин його вчинення, не змінює суті висунутого ОСОБА_1 адміністративного обвинувачення та не обмежила його права на захист. Зі змісту апеляційної скарги також убачається, що сторона захисту повною мірою розуміла, які саме події та адміністративні матеріали є предметом судового розгляду.
Зазначення у протоколі іншої адреси замість фактичного місця події також є технічною помилкою, про яку працівник поліції вказав у відповідному рапорті. Ця неточність не викликає сумнівів щодо того, якої саме події стосуються матеріали справи, оскільки фактичне місце події — проспект Миру, 15-А у м. Житомирі — чітко встановлюється з відеозапису, постанови за порушення п. 15.4 Правил дорожнього руху та інших взаємоузгоджених доказів.
Наведені неточності не впливають на доведеність події і складу адміністративного правопорушення та самі по собі не є підставою для скасування постанови і закриття провадження у справі.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив усі елементи об`єктивної сторони правопорушення: керування ОСОБА_1 транспортним засобом; наявність у працівника поліції законних підстав для спілкування з водієм та оформлення порушення Правил дорожнього руху; виявлення передбачених законодавством ознак алкогольного сп`яніння; повідомлення про це водієві; а також свідомі дії останнього, спрямовані на ухилення від подальшої процедури огляду та унеможливлення її проведення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують указаних обставин, а переважно зводяться до оцінки окремих доказів поза їх взаємозв`язком, ототожнення відмови від огляду з необхідністю доведення фактичного стану сп`яніння та посилання на недотримання процесуальних дій, проведення яких стало неможливим саме через поведінку ОСОБА_1 .
За таких обставин висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є законним, обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи, а передбачених законом підстав для скасування постанови та закриття провадження у справі апеляційним судом не встановлено.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу захисника Лисака Максима Юрійовича - залишити без задоволення, а постанову Богунського районного суду м.Житомира від 07 травня 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 (один) рік, - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя: