ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2026 р. 	Справа № 520/18785/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2025, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 28.10.25 по справі № 520/18785/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (далі по тексту – відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2020 по 27.06.2024, але не більше як за шість місяців;
- стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2020 по 27.06.2024, але не більше як за шість місяців, в сумі 185 045 грн.
Рішенням від 28.10.2025 Харківський окружний адміністративний суд задовольнив частково позов ОСОБА_1 .
Визнав протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.
Стягнув з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 11.09.2020 по 27.06.2024 у розмірі 259 934,89 грн.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2025 у справі №520/18785/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на те, що Спеціалізованою прокуратурою в день звільнення ОСОБА_1 з військової служби та органів прокуратури України не порушено його прав та законних інтересів у спірних правовідносинах, виплати, що проведені з позивачем, було здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства. Зауважив, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 у справі №520/9505/21 визнано протиправними дії Спеціалізованої прокуратури сфері оборони Східного регіону в частині не нарахування та не виплаті надбавки за вислугу років, та зобов`язано здійснити саме різницю таких виплат з урахуванням раніше виплачених сум. Доводи ОСОБА_1 про те, що остаточний розрахунок при звільненні здійснено Спеціалізованою прокуратурою лише 27.06.2024 є помилковими, оскільки відповідно до платіжних інструкції від 27.06.2024 №692, №693, №694 позивачу здійснено саме перерахунок надбавки за вислугу років на виконання рішення суду у справі №520/9505/21. Зазначене також підтверджується листом Офісу Генерального прокурора від 27.06.2024 №21-1168 вих-24. Ураховуючи вищевикладене, нарахування та виплата ОСОБА_1 на підставі судового рішення у справі № 520/9505/21 різниці виплат з урахуванням раніше виплачених сум, не є сумою, яка має бути виплачена працівнику при звільненні у розумінні вимог статей 116, 117 КЗпП України. Оскільки судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів не було з`ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2025 у справі №520/18785/24 - підлягає скасуванню.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до частини 4 статті 304 відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено у суді апеляційної, що позивач проходив військову службу у Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону.
Наказом Військової прокуратури об`єднаних сил від 10.09.2020 №577-к позивача звільнено з військової служби Збройних Сил України та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 10.09.2020.
Під час проходження служби у період з 12.01.2016 по 28.02.2018 позивачу відповідачем не було проіндексовано грошове забезпечення.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення у вказаний період, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з відповідною позовною заявою.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 у справі № 520/9505/21 частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача, зокрема, визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у воєнній та оборонній сфері об`єднаних сил, яка полягає у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 в період з 12.01.2016 по 28.02.2018 надбавки за вислугу років у складі грошового забезпечення без урахування положень Постанови Кабінету Міністрів України № 1294 від 07.11.2007 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру здійснити перерахунок, нарахування та виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років за період з 12.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 1294 від 07.11.2007 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2022 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 у справі №520/9505/21 залишено без змін, у зв`язку з чим вказане рішення суду набрало законної сили.
Окрім того, ухвалами Касаційного адміністративного суду Верховного суду від 08.08.2022, 12.09.2022 та 24.10.2022 по справі № 520/9505/21 касаційні скарги Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2022 у справі № 520/9505/21 повернуто відповідачу.
На виконання зазначеного рішення суду по справі №520/9505/21 видано виконавчий лист з примусового його виконання, який спрямовано до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 21.09.2022 (ВП №69899670), за виконавчим листом №520/9505/21 від 31.08.2022 відкрито виконавче провадження.
Відповідачем здійснено перерахунок та 28.06.2024 сплачено відповідні грошові кошти у розмірі 1402,37 грн, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 03.07.2024 ВП №69899670 Відділу примусового виконання рішень (копії долучено до позову).
У зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд першої інстанції задовольняючи частково позов, виходив з того, що обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку у загальному розмірі 259 934,89 грн (258 036,08 грн + 1 898,81 грн).
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У відповідності до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, № 1697-VII (далі - Закон 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з прокуратури, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.
Так, ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на дату звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Частиною 2 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Також, Законом № 2352-ІХ положення статті 116 КЗпП України викладено в такій редакції:
«При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму».
Нова редакція статей 117 та 116 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.
Водночас, колегія суддів наголошує, що посилання відповідача на те, що нарахування та виплата ОСОБА_1 на підставі судового рішення у справі № 520/9505/21 різниці виплат з урахуванням раніше виплачених сум, не є сумою, яка має бути виплачена працівнику при звільненні у розумінні вимог статей 116, 117 КЗпП України, колегія суддів вважає необґрунтованим виходячи з наступного.
Проводячи аналіз статей 116, 117 КЗпП України, слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає виплаті у разі невиплати з вини роботодавця всіх належних працівникові сум у день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок. До таких сум належать усі виплати, на які працівник має право станом на дату звільнення відповідно до трудового договору та законодавства, зокрема основна і додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, компенсація за невикористані відпустки, вихідна допомога та інші виплати, що підлягають нарахуванню і виплаті працівникові при звільненні. У разі порушення роботодавцем обов`язку щодо своєчасного проведення остаточного розрахунку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, у вигляді виплати середнього заробітку за весь період затримки до дня фактичного розрахунку.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Отже, надбавка за вислугу років відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» є складовою заробітної плати прокурора та належною працівникові виплатою у розумінні статті 116 КЗпП України. Сам факт того, що право позивача на отримання такої виплати було підтверджене судовим рішенням, а її фактична виплата здійснена після звільнення, не змінює правової природи цієї виплати як складової заробітної плати, право на яку виникло під час проходження служби. Виплата на виконання судового рішення лише відновлює порушене право працівника на отримання належних йому сум, які повинні були бути нараховані та виплачені роботодавцем у встановлений законом строк. Тому суми надбавки за вислугу років, виплачені на виконання рішення суду у справі № 520/9505/21, є належними працівникові сумами у розумінні статей 116, 117 КЗпП України та підлягають врахуванню при вирішенні питання щодо своєчасності проведення остаточного розрахунку при звільненні і наявності підстав для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Колегія суддів наголошує, що враховуючи вищевикладене, особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду, за який позивачу належить виплата середнього заробітку, було внесено зміни до статті 117 КЗпП України, яка визначає загальні умови відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Питання застосування статті 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин вже вирішувалося Верховним Судом.
Після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, в якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19 липня 2022 року положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19 липня 2022 року є неможливим.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 вважає помилковим висновок Верховного Суду справі №440/6856/22 про те, що після 19 липня 2022 року приписи ст.117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ, якими законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, діють без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівнику, оскільки поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Як було зазначено вище, Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі № 440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилась з доводами колегії суддів Касаційного цивільного суду щодо наявності підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та вважала за необхідне сформулювати такий правовий висновок.
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Тобто, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Колегія суддів звертає увагу, що на час проведення з позивачем повного розрахунку та на день звернення до суду з цим позовом, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком - у шість місяців.
Колегія суддів зазначає, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 11.09.2020 (з дня, наступного по день звільнення) по 27.06.2024 (день проведення остаточного розрахунку), а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19.07.2022) і після цього:
1) період з 11.09.2020 по 18.07.2022 року, до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та висновки Верховного Суду у справі №761/9584-15-ц щодо застосування принципу співмірності, які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року;
2) період з 19.07.2022 по 27.06.2024, до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, із застосуванням принципу співмірності, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23.
Щодо розрахунку середнього заробітку колегія суддів зазначає наступне.
Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі-Порядок №260)
Як вбачається з положень п. 7 Порядку № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Отже, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа календарних днів за цей період.
Як вбачається з матеріалів справи, грошове забезпечення ОСОБА_1 у липні 2020 року склало 31874,17 грн., у серпні 2020 року 31874,17 грн.; середньоденне грошове забезпечення склало 1028,20 грн.
Колегією суддів встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не проведено повний розрахунок.
Остаточний розрахунок з позивачем був здійснений 27.06.2024 року на виконання судового рішення в справі №520/9505/21. 
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.08.2022 по справі № 520/9505/21 відповідач здійснив нарахування належних позивачу сум у розмірі 1402,37 грн.
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 11.09.2020 по 18.07.2022 становить 695 063,20 грн. (676 днів* 1028,20 грн. (середньоденне грошове забезпечення)).
Сума середнього заробітку за період з 19.07.2022 по 27.06.2024 (в межах шести місяців) становить 189 188,80 грн. (184 дні * 1028,20 грн. (середньоденне грошове забезпечення)). Загальний розмір середнього заробітку становить 884 252,00 грн.
Застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, до обставин цієї справи, колегія суддів враховує таке.
Відповідно до довідки про всі складові грошового забезпечення, яке належало ОСОБА_1 на день звільнення (10.09.2020), розмір грошового забезпечення позивача на день звільнення становив 361161,06 грн.
27.06.2024 на виконання рішення суду позивачу було виплачено 1402,37 грн.
Отже, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 362 563,43 грн.
Відповідно, сума виплаченої на виконання судового рішення у розмірі 1402,37 грн. становить 0,39% від загальної суми, належної позивачу при звільненні.
Як вже було зазначено, загальний розмір обрахованої судом відповідно до Порядку № 100 суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 884 252,00 грн.
За таких обставин, колегія суддів, з виходячи з принципу пропорційності, враховуючи висновки, що містяться у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах шляхом стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3 448,58 грн. ( 0,39% від 884 252,00 грн.), тобто з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд не встановив вказаних обставин та визначив неправильно розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, що суперечить приписам ст. 117 КЗпП України та наведеним висновкам Верховного Суду.
У постанові від 16 березня 2023 року у справі №600/747/22-а Верховний Суд наголошував, що обов`язок суду встановити дійсні обставини справи під час розгляду адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого статтею 2 та частиною четвертою статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд уживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві, саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
На виконання вимог статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 11.09.2020 по 27.06.2024 у розмірі 259 934,89 грн. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2025 по справі № 520/18785/24 - скасувати в частині стягнення з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 11.09.2020 по 27.06.2024 у розмірі 259 934,89 грн.
Ухвалити в цій частині постанову, якою стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 11.09.2020 по 27.06.2024 у розмірі 3 448,58 грн.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2025 по справі № 520/18785/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова