ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/4914/15 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

здійснивши перегляд у порядку письмового провадження постанови Центрального апеляційного господарського суду від 11.03.2026 (судді: Мороз В. Ф. - головуючий, Іванов О. Г., Чередко А. Є.) та ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 (суддя Євстигнеєва Н. М.)

за касаційною скаргою Приватного підприємства "Моноліт" 

за скаргою Приватного підприємства "Моноліт" на дії (бездіяльність) державного виконавця Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АД Шина"
до Приватного підприємства "Моноліт"
про стягнення суми
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст судових рішень, суть поданої скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця
1.1. У червні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АД Шина" (далі - ТОВ "АД Шина", стягувач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Приватного підприємства "Моноліт" (далі - ПП "Моноліт", боржник) 28 400,77 грн заборгованості за поставлену продукцію.
1.2. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2015 позов задоволено повністю.
1.3. 18.08.2015 на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2015, яке набрало законної сили 18.08.2015, видано наказ № 904/4914/15 про стягнення з ПП "Моноліт" на користь ТОВ "АД Шина" заборгованості у сумі 28 400,77 грн та витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору у сумі 1827,00 грн.
1.4. Вказаний наказ був пред`явлений до виконання до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Дніпропетровській області.
1.5. 04.08.2025 ПП "Моноліт" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області зі скаргою про визнання неправомірною бездіяльності Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - ВДВС) щодо незняття арешту, накладеного на майно ПП "Моноліт" у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 з примусового виконання наказу господарського суду у цій справі; та зобов`язання ВДВС вчинити дії щодо зняття (скасування) арештів з майна ПП "Моноліт", що були накладені у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 із примусового виконання наказу суду у цій справі.
На обґрунтування скарги боржник посилався на неправомірність дій державного виконавця у незнятті арешту з майна боржника та наголошував, зокрема, на тому, що з моменту повернення виконавчих документів стягувачу за виконавчими провадженнями № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, минуло більше 9 років; з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у цій справі не було подано жодних заяв у порядку виконання рішення суду, в тому числі щодо поновлення строку пред`явлення наказу до виконання, тому, на думку заявника, примусове виконання наказу здійснюватися не може. 
1.6. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 скаргу ПП "Моноліт" на дії (бездіяльність) державного виконавця ВДВС залишено без задоволення.
Суд першої інстанції виходив із того, що законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачеві. Суд зазначив, що доказів виконання рішення господарського суду у цій справі матеріали справи не містять, як і відсутні належні і допустимі докази, які би підтверджували закінчення виконавчих проваджень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2. Державний виконавець не допустив порушень, які би могли бути підставою для визнання його дій/бездіяльності неправомірними.
1.7. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 11.03.2026 вказану ухвалу місцевого господарського суду було залишено без змін із тих самих підстав.
2. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень
2.1. Не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, ПП "Моноліт" подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.03.2026 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025, а скаргу ПП "Моноліт" на дії (бездіяльність) державного виконавця ВДВС задовольнити повністю.
Зокрема, скаржник посилається на порушення судами норм права, допущення неповноти дослідження обставин справи, однобічне застосування судової практики Верховного Суду та стверджує, що у наведеному випадку наявні підстав для відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24.02.2026 у справі № 25/85-09-3422, та застосованої судом апеляційної інстанції. 
Скаржник також звертає увагу на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 18.01.2023 у справі № 127/1547/14-ц, від 09.01.2023 у справі № 2-3600/09, від 07.08.2024 у справі № 14-7238/2009, відповідно до яких наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, і такий арешт підлягає скасуванню судом; в постановах від 04.03.2020 у справі № 127/2-1421/09, від 29.03.2023 у справі № 202/1182/22, від 04.06.2025 у справі № 2-2387/11, згідно з якими повернення виконачого документа стягувачеві не є підставою для знаття арешту з майна боржника, оскільки така обставина не належить до винятків, передбачених частиною 3 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII.
2.2. Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.
3. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
3.1. Переглянувши оскаржені у справі постанову суду апеляційної інстанції і ухвалу місцевого господарського суду, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що правових підстав для задоволення касаційної скарги немає.
3.2. Предметом касаційного перегляду в цій справі є постанова суду апеляційної інстанції та ухвала місцевого господарського суду про відмову в задоволенні скарги ПП "Моноліт" на бездіяльність державного виконавця відповідно до частини 3 статті 343 Господарського процесуального кодексу України.
3.3. Верховний Суд зазначає, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини 1 статті 129 Конституції України). Аналогічна норма міститься в пункті 7 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів (постанови Верховного Суду від 24.02.2026 у справі № 25/85-09-3422, від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14, від 25.09.2020 у справі № 924/315/17).
У цій справі, що розглядається, боржник звернувся до господарського суду зі скаргою про визнання неправомірною бездіяльності ВДВС щодо незняття арешту, накладеного на майно ПП "Моноліт" у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 з примусового виконання наказу господарського суду у цій справі; та зобов`язання ВДВС вчинити дії щодо зняття (скасування) арештів з майна ПП "Моноліт", що були накладені у вказаних виконавчих провадженнях із примусового виконання наказу суду у цій справі.
Відповідно до статті 339^1 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Згідно із частинами 2, 3 статті 343 Господарського процесуального кодексу України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). 
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
3.4. Суди встановили, що 18.08.2015 на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2015 у цій справі, яке набрало законної сили 18.08.2015, видано наказ про стягнення з ПП "Моноліт" на користь ТОВ "АД Шина" 28 400,77 грн заборгованості та 1 827,00 грн судового збору.
Наказ господарського суду був пред`явлений до виконання до Дніпровського районного ВДВС Головного територіального управління Міністерства юстиції у Дніпропетровській області (далі - ВДВС).
02.09.2015 старшим державним виконавцем ВДВС відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу у справі № 904/4914/15.
02.09.2015 старшим державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
03.09.2015 зазначена постанова зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису обтяження 11034708 (спеціальний розділ). 
28.10.2015 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV (далі - Закон України "Про виконавче провадження" № 606-ХІV). 
14.03.2016 ТОВ "АД Шина" повторно подало до ВДВС заяву про примусове виконання разом із оригіналом наказу суду.
16.03.2016 державним виконавцем ВДВС відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4 із примусового виконання судового наказу у цій справі.
16.03.2016 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
23.03.2016 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.
23.03.2016 державним виконавцем винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного.
26.05.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-ХІV. 
18.10.2024 скаржник звертався до ВДВС із заявами про скасування всіх арештів та обтяження, накладених на майно підприємства в рамках виконавчих проваджень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, а також 09.09.2025 із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.
У своїх відповідях ВДВС, зокрема, повідомило боржника про неможливість надання для ознайомлення виконавчих проваджень, адже вони знищені відповідно до пунктів 1, 2 розділу 11 наказу Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5.
3.5. Відмовляючи у задоволенні скарги боржника на дії (бездіяльність) державного виконавця, попередній судові інстанції дійшли висновків, що державний виконавець у наведеному випадку не допустив порушень, які могли би бути підставою для визнання його дій/бездіяльності неправомірними під час вирішення питання про зняття арешту з майна боржника.
3.6. Як установили суди попередніх інстанцій, наказ у цій справі було повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV. 
3.7. Колегія суддів зазначає, що 05.10.2016 набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII. 
Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05.10.2016 виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Згідно із частиною 2 статті 57 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент накладення арешту на майно боржника) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.
Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню. 
Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11. 
3.8. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11 сформулювала такі висновки щодо застосування статей 50 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV та статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу: 
"49. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.
50. Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
51. З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).
52. Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).
53. Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
54. Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону № 606-XIV.
55. Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
56. Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону № 1404-VIII.
57. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
58. Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
59. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).
60. Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII)".
У розумінні наведеного повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (пункт 2 частини 1 статті 47, пункт 2 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" у відповідних його редакціях), не є підставою для зняття арешту з майна боржника.
Вказана правова позиція була підтримана Верховним Судом у постанові від 24.02.2026 у справі № 25/85-09-3422 (від висновків у якій скаржник у касаційній скарзі просить відступити Верховний Суд) та у постанові від 10.08.2026 у справі № 16/454.
При цьому, висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11, щодо застосування положень Закону України "Про виконавче провадження" були ураховані судами попередній інстанцій під час розгляду скарги боржника на дії (бездіяльність) державного виконавця.
3.9. Як уже зазначалося, виконавчий документ у цій справі було повернуто стягувачеві на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними). 
Отже, повернення виконавчого документа стягувачу з наведених підстав не передбачає обов`язку державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника. 
У справі, яка розглядається, суди встановили, що станом на 02.10.2025 жодних коштів в рахунок погашення боргу за наказом суду у цій справі № 904/4914/15 боржником не було сплачено, тобто ПП "Моноліт" ухиляється від виконання рішення суду, що призвело до порушення прав стягувача, визначених рішенням суду; наказ суду у цій справі було повернуто стягувачеві без виконання; у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які би свідчили про закінчення виконавчих проваджень № НОМЕР_3, № НОМЕР_4; повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 вказаного Закону не тягне за собою правових наслідків у виді скасування накладених на майно та інші активи боржника арештів. Звідси, як висновували суди попередніх інстанцій, державний виконавець під час вирішення питання про зняття арешту не допустив порушень, які б могли бути підставою для визнання його дій/бездіяльності неправомірними, чого боржником не спростовано, а отже, немає підстав для задоволення його скарги.
3.10. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про необхідність відступлення від правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 24.02.2026 у справі № 25/85-09-3422, з огляду на таке.
Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v.United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. 
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (пункти 43- 45), від 05.12.2018 у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43, 44) і № 818/1688/16 (пункти 44, 45), від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44, 45), від 21.08.2019 у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30.06.2020 у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09.09.2020 у справі № 260/91/19 (пункти 58, 59), від 29.09.2020 у справі № 712/5476/19 (пункт 40), від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 (пункт 29); від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 7.19), від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (пункт 34), від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 (пункт 90), від 09.11.2021 у справі № 214/5505/16 (пункт 31), від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункт 49), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21 (пункт 45)).
Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, Верховний Суд може шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми або повністю відмовитися від свого висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм.
Колегія суддів також зазначає, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж прийняття рішення Європейським судом з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявність загрози національній безпеці; зміни у фінансових можливостях держави тощо.
Разом із тим відступ від правових позицій Верховного Суду, сформованих нещодавно, з одного і того самого питання є небажаним та юридично необґрунтованим, якщо відсутні вагомі зміни у правовому регулюванні чи суспільних відносинах, якщо такий відступ не пов`язаний із суперечливістю, неповнотою, невизначеністю (нечіткістю чи неясністю) та неефективністю правового регулювання охоронюваних прав, свобод та інтересів.
Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, де зазначено, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави - попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11, у постанові Верховного Суду від 24.02.2026 у справі № 25/85-09-3422 щодо застосування положень Закону України "Про виконавче провадження", які враховано судами попередніх інстанцій при розгляді скарги боржника на дії (бездіяльність) державного виконавця та від яких скаржник фактично пропонує відступити, сформульовано правову позицію про те, що повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (пункт 2 частини 1 статті 47, пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" у відповідних його редакціях), не є підставою для зняття арешту з майна боржника.
Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що вказані правові висновки також було підтримано й в пізніше ухваленій постанові Верховного Суду від 10.08.2026 у справі № 16/454.
Мотивованих обґрунтувань, що вказані рішення призвели до вад правозастосування, які би зумовлювали дійсну потребу відступити від сформульованого висновку, - немає; ані суспільні відносини, ані їхнє правове регулювання в державі не змінилися за такий короткий період.
Вагомих причин, що об`єктивно виправдовують потребу у зміні підходу до тлумачення або застосування норм права, скаржником також не наведено.
Твердження скаржника фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків Верховного Суду, викладених у врахованих судами попередніх інстанцій постановах, однак вони не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступу від правових позицій, вміщених у зазначених постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, у тому числі помилковості попередніх рішень чи суттєвої зміни змісту правового регулювання спірних правовідносин внаслідок зміни законодавства.
У контексті наведеного Суд звертає увагу скаржника на те, що висновки Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах мають перевагу над висновками касаційних судів у складі Верховного Суду, оскільки відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом. Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати останню правову позицію Верховного Суду.
3.11. Посилання скаржника на те, що виконавче провадження не перебуває на примусовому виконанні, а матеріали виконавчого провадження знищені, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, покладених в основу оскаржених судових рішень, оскільки, як уже зазначалося, законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, зазначених у пункті 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження"№ 606-XIV.
3.12. Водночас, зважаючи на викладене, фактичні обставини цієї справи та відсутність підстав для відступу від правової позиції вміщеної у постанові Верховного Суду від 24.02.2026 у справі № 25/85-09-3422, висновки якої ґрунтувалися на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду (постанова від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11) щодо застосування положень Закону України "Про виконавче провадження", колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на інші перелічені ним у касаційній скарзі постанови.
4. Висновки Верховного Суду
4.1. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
4.2. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України).
4.3. Таким чином, перевіривши оскаржені судові рішення в межах вимог та доводів касаційної скарги, встановивши, що відповідні доводи щодо наявності підстав для скасування ухвали та постанови у справі не знайшли підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
5. Судові витрати
5.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Приватного підприємства "Моноліт" залишити без задоволення.
Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.03.2026 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.10.2025 у справі № 904/4914/15 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Т. Б. Дроботова
Судді Н. О. Багай
Ю. Я. Чумак