справа №381/4553/25
провадження № 22-ц/824/8250/2025
головуючий у суді І інстанції Осаулова Н.А. 

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2026 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Військова частина НОМЕР_1 , Фастівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про оголошення фізичної особи померлою,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року заявник ОСОБА_1 через представника ОСОБА_6 за допомогою системи «Електронний суд» звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області із заявою про оголошення його брата ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлим. 
Заяву мотивовано тим, що 21.01.2023 року ОСОБА_7 призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 до лав ЗСУ. 
ОСОБА_1 отримав сповіщення сім`ї (близьких родичів) зниклого безвісті №37 від 06.02.2025 року, згідно якого його брат ОСОБА_7 , 1990 р.н., під час виконання обов`язків військової служби в зоні ведення бойових дій по відсічі збройної агресії російської федерації поблизу н.п. Западне Куп`янського району Харківської області, 04 лютого 2025 року зник безвісти. За даним фактом проведено службове розслідування. 10.04.2025 року ОСОБА_7 набув статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, що вбачається із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин. На думку заявника, ОСОБА_7 зник безвісти при обставинах небезпечних для його життя та дають об`єктивні підстави для вірогідного припущення про його загибель, оскільки факт перебування в полоні агресора виключається. Заявнику рішення суду про оголошення особи померлою необхідне для реалізації права на спадщину та увіковічення пам`яті брата.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2026 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Військова частина НОМЕР_1 , Фастівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про оголошення фізичної особи померлою про оголошення померлим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишено без задоволення. 
Не погоджуючись із указаним рішенням суду заявник ОСОБА_1 через представника ОСОБА_6 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і постановити нове судове рішення, яким заяву задовольнити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначав, що висновок суду першої інстанції про наявність обґрунтованих сумнівів щодо смерті ОСОБА_7 ґрунтується лише на припущенні про можливість його перебування у полоні, хоча матеріали справи містять докази, які таку можливість спростовують.
Зокрема, апелянт посилається на лист Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при Службі безпеки України від 04 серпня 2025 року, відповідно до якого в межах взаємодії з уповноваженими органами та міжнародними організаціями відомостей про місцезнаходження ОСОБА_7 , його перебування у полоні держави-агресора чи інших підтверджень такого факту отримано не було.
На думку апелянта, зазначений орган є спеціально уповноваженим на здійснення пошуку військовополонених та узагальнення відповідної інформації, а тому наведений лист є належним і допустимим доказом, який спростовує припущення про перебування ОСОБА_7 у полоні.
Апелянт зазначає, що матеріали службового розслідування вказують на більш імовірну загибель ОСОБА_7 , оскільки імовірність перебування в полоні є нижчою, з урахуванням наведеного висновку. 
Також апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 46 Цивільного кодексу України, фактично поклавши на заявника обов`язок довести факт смерті особи поза розумним сумнівом.
На переконання апелянта, при розгляді справ про оголошення фізичної особи померлою закон не вимагає достовірного встановлення факту смерті, а передбачає можливість суду зробити обґрунтоване припущення про смерть особи на підставі встановлених обставин.
Апелянт вказує, що висновок службового розслідування допускає дві можливі версії розвитку подій - загибель військовослужбовця або його потрапляння у полон. Водночас лист Об`єднаного центру фактично спростовує другу версію, а тому, за правилами оцінки доказів, саме версія про загибель ОСОБА_7 є більш вірогідною.
Крім того, апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо початку перебігу шестимісячного строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України.
Апелянт зазначає, що ОСОБА_7 зник безвісти 04 лютого 2025 року поблизу населеного пункту Западне Куп`янського району Харківської області, а згідно з чинним Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, активні бойові дії на відповідній території завершилися 28 лютого 2025 року, після чого вона набула статусу тимчасово окупованої.
На думку апелянта, саме з 28 лютого 2025 року розпочався перебіг шестимісячного строку.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні 11 серпня 2026 року представник апелянта ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції і постановити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.
Інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету, що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
Представник заінтересованої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_19 подала до суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду. 11 серпня 2026 року до відео конференції не приєдналася, на зв`язок із судом не вийшла. З огляду на належне повідомлення учасника справи про дату, час та місце судового засідання, а також відсутність повідомлення про причини неможливості участі у судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за її відсутності. 
Відповідно до положень статей 223, 372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених учасників справи не перешкоджає її апеляційному розгляду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі №359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.
При ухваленні рішення судом першої інстанції встановлено, що батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ).
Після укладення шлюбу з ОСОБА_10 , ОСОБА_9 змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 ).
Батьками ОСОБА_7 є ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ).
Таким чином, ОСОБА_7 є братом заявника ОСОБА_1 .
ОСОБА_7 також являється братом заінтересованої особи ОСОБА_2 , батьками останнього є ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (свідоцтво про народження НОМЕР_5 ).
ОСОБА_5 являється сестрою ОСОБА_7 , адже її батьками є ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (актовий запис №46 від 29.11.1985 року).
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є сестрою та братом ОСОБА_7 , їх батьками є ОСОБА_12 та ОСОБА_14 (актові записи №56 від 13.09.1976 року та №44 від 21.10.1981 року)
Батько ОСОБА_7 - ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (актовий запис №38 від 02.10.2018 року).
Як вбачається із Сповіщення сім`ї №37 від 06.02.2025 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , призваний 21.01.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_2 в Київській обл., 04 лютого 2025 року, зник безвісти внаслідок стрілецького бою з противником поблизу населеного пункту Западне Куп`янського району Харківської області.
За фактом зникнення безвісти ОСОБА_7 розпочато досудове розслідування №12025111310000359.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2025 року №462 призначено службове розслідування за фактом зникнення безвісти командира відділення - командира машини 2 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , молодшого сержанта ОСОБА_7 під час бойових дій.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2025 року №232 службове розслідування завершено. Військовослужбовця розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , молодшого сержанта ОСОБА_7 , слід вважати таким, що зник безвісти 04.02.2025 року під час виконання ним бойового завдання по захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
У результаті службового розслідування встановлено, що згідно пояснень молодшого лейтенанта ОСОБА_16 командира 2 розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , вбачається: «Я молодший лейтенант ОСОБА_16 по суті заданих питань можу пояснити наступне: що 04.02.2025 року молодший сержант ОСОБА_7 з групою військовослужбовців здійснювала вихід на позицію «ЧОП». Під час висування групи розпочався стрілецький бій із противником. При вході на позицію «ЧОП» противник відкрив щільний вогонь зі стрілецької зброї та гранатометів. Особовий склад роти зайняв оборонні позиції та вступив у вогневий контакт із противником. В ході бою військовослужбовець молодший сержант ОСОБА_7 був тяжко поранений. Побратими оперативно надали йому першу медичну допомогу, але через постійні скиди боєприпасів з ворожих дронів та мінометний обстріл не було можливості провести повний огляд та стабілізацію його стану.
Бій тривав із перемінною інтенсивністю, противник намагався охопити позиції з флангів, застосовуючи автоматичну зброю, гранатомети та мінометний вогонь. Внаслідок обстрілів група змушена була змінювати позиції та здійснювати перегрупування, при цьому зникнення військовослужбовця було помічене після чергового відходу підрозділу на запасні позиції. Попри подальші спроби евакуації, віднайти його не вдалося. Оперативно організовано пошукові заходи, здійснено перевірку найближчих укриттів, опитано особовий склад щодо останнього спостереження військовослужбовця. Також проведено радіозв`язок та спробу встановлення місцезнаходження за допомогою технічних засобів. Станом на 20.02.2025 результатів пошуку немає.
Існує ймовірність, що військовослужбовець міг отримати критичне поранення та опинитися на території, що тимчасово контролюється противником. Також розглядається можливість, що під час бою міг бути взятий у полон. Подальші заходи щодо пошуку тривають. Запитано дані від сусідніх підрозділів щодо можливого виявлення військовослужбовця в їхніх секторах».
Згідно пояснень солдата ОСОБА_17 розвідника-навідника 3 розвідувального відділення розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , вбачається: «Я солдат ОСОБА_17 по суті заданих питань можу пояснити наступне: що під час виходу нашої групи на позицію «ЧОП» 04.02.2025 року противник відкрив щільний стрілецький вогонь, через що ми були змушені зайняти оборонні позиції та вступити у бій. Під час бою військовослужбовець молодший сержант ОСОБА_18 отримав тяжке поранення. Я та ще кілька побратимів надали йому першу медичну допомогу, але через безперервні обстріли та скиди з ворожих дронів ми не мали змоги провести повний огляд та стабілізацію його стану. Було ухвалене рішення спробувати евакуацію, але через вогневе прикриття противника реалізувати це не вдалося.
Під час бою ми змінювали позиції, щоб уникнути охоплення противником. В момент чергового перегрупування військовослужбовець молодший сержант ОСОБА_7 залишався в укритті. Після того, як ми зайняли нову позицію та провели перерахунок особового складу, стало зрозуміло, що він відсутній. Ми одразу спробували повернутися, але противник продовжував щільний вогонь, що унеможливило повторний вхід у зону його ймовірного місцезнаходження. Після закінчення бою було здійснено пошукові заходи, проте знайти його не вдалося.
Висловлюю припущення, що військовослужбовець міг бути поранений ще сильніше внаслідок мінометного удару чи скидів з дронів, або потрапити в полон».
10.04.2025 ОСОБА_7 набув статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, про що містяться дані у Єдиному реєстрі осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.
Листом від 04.08.2025 року Об`єднаний центр з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при Службі безпеки України у відповідь на адвокатський запит повідомив про те, що в рамках взаємодії з органами, уповноваженими на розшук осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, міжнародними організаціями відомості про місцезнаходження ОСОБА_7 , перебування його у полоні держави-агресора тощо Об`єднаним центром не отримувалися. Об`єднаний центр на постійній основі здійснює співпрацю з органами державної влади в рамках координації пошуку, у тому числі зниклого військовослужбовця ОСОБА_7 .
Судом першої інстанції також встановлено, що заявнику оголошення померлим ОСОБА_7 необхідне, зокрема, для оформлення спадщини.
Залишаючи заяву ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що у даній справі встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зник безвісти внаслідок стрілецького бою з противником 04 лютого 2025 року поблизу населеного пункту Западне Куп`янського району Харківської області.
Згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджений Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376, який є чинним, станом на час розгляду справи, с. Западне Куп`янського району Харківської області є тимчасово окупованою територією з 01.03.2025 року.
За таких обставин, відлік шестимісячного строку для оголошення ОСОБА_7 померлим не розпочався.
До того ж, розглядаючи конкретні обставини даної справи, суд першої інстанції вказав, що на даний час існують обґрунтовані сумніви щодо смерті ОСОБА_7 , адже після його поранення, надання йому необхідної та максимально можливої медичної допомоги, він залишався в укритті. При спробі повернутися до нього, противник продовжував щільний вогонь, що унеможливило повторний вхід у зону його ймовірного місцезнаходження. Після закінчення бою було здійснено пошукові заходи, проте знайти його не вдалося. Тобто, як встановлено службовим розслідуванням, існує ймовірність як більшого поранення, так його перебування в полоні. ОСОБА_7 рахується зниклим безвісти з 04.02.2025 року, натомість територія його останнього відомого місця перебування на даний час українській владі не підконтрольна, що унеможливлює дізнатись більше інформації про ОСОБА_7 .
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Здійснення правосуддя на засадах верховенства права забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).
Порядок розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачений Главою 6 Розділу IV ЦПК України «Окреме провадження».
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема:
- встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України);
- визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).
Згідно з частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Оголошення фізичної особи померлою (смерть in absentia) - це судове визнання померлою фізичної особи, щодо якої за місцем її постійного проживання немає будь-яких відомостей про місце перебування протягом встановленого законом строку.
У правовому контексті оголошення фізичної особи померлою є припущенням її смерті (praesumptio mortis), що має наслідком припинення правосуб`єктності. Суд під час оголошення фізичної особи померлою достеменно не може встановити факт її смерті, а лише припускає це на підставі непрямих доказів або у зв`язку із тривалою безвісною відсутністю. Тому від заявника не може вимагатися доведення факту смерті з достовірністю, яка виключає будь-яку іншу можливість розвитку подій.
Оголошення фізичної особи померлою є юридичною фікцією, техніко-правовим прийомом, за якого суд визнає дійсними юридичні факти і обставини, які не підтверджуються неспростовними доказами через брак останніх або їх недостатність.
За змістом частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
Частиною третьою статті 46 ЦК України встановлено, що фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.
Таким чином, законодавець не пов`язує можливість оголошення фізичної особи померлою виключно з достовірним встановленням факту її смерті. Правова природа цього інституту полягає саме у встановленні судом юридично значущого припущення про смерть особи за наявності сукупності обставин, які об`єктивно дають підстави вважати її загибель більш імовірною, ніж продовження життя.
При вирішенні питання про оголошення особи померлою суд має оцінити всю сукупність наданих доказів та встановити, чи дають вони достатні підстави для висновку про вірогідність загибелі особи. При цьому сама по собі відсутність безпосереднього доказу смерті не є перешкодою для застосування статті 46 ЦК України, оскільки саме на відсутність такого доказу і розрахований інститут оголошення фізичної особи померлою.
Зазначений підхід відповідає правовій природі окремого провадження у справах про оголошення фізичної особи померлою, у яких суд не встановлює факт смерті як достовірну подію, а на підставі досліджених доказів робить висновок про її вірогідність.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22 звернула увагу на необхідність врахування конкретних обставин справи, соціального контексту та засади справедливості при вирішенні питання про оголошення особи померлою у зв`язку з воєнними діями. Шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, є гарантією від передчасного оголошення особи померлою, однак не може тлумачитися таким чином, щоб фактично унеможливити реалізацію прав членів сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця протягом невизначеного строку.
Подальший розвиток зазначеної правової позиції знайшов відображення в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 16 квітня 2026 року у справі № 671/132/25, провадження № 14-22цс26. Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання про наявність підстав для відступу від висновку, сформульованого у справі № 755/11021/22, не встановила таких підстав та підтвердила сталість підходу до застосування частини другої статті 46 ЦК України. Зокрема, Велика Палата звернула увагу на те, що шестимісячний строк слід обчислювати від дня закінчення активних бойових дій на місці ймовірної загибелі особи, у тому числі у випадку зміни статусу відповідної території з території активних бойових дій на інший статус, зокрема на тимчасово окуповану територію. 
Також аналіз відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень демонструє стале правозастосування положень частини другої статті 46 ЦК України та висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого в справі № 755/11021/22, відповідно до якого шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, слід відраховувати від дня закінчення активних бойових дій на місці ймовірної загибелі особи, у тому числі в разі зміни статусу територій з «території активних бойових дій» на «території можливих бойових дій» або «тимчасово окуповані рф території України».
Схожі правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 24 грудня 2025 року у справі № 692/95/25 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісти в населеному пункті Одрадівка Бахмутського району Донецької області), від 18 лютого 2026 року у справі № 759/22513/24 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісті в населеному пункті Олександропілля Попаснянського району Луганської області), від 04 березня 2026 року в справі № 761/684/25 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісти в районі населеного пункту Бахмут Донецької області), від 13 березня 2026 року в справі № 352/1828/25 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісти в районі с. Роботине Пологівського району Запорізької області).
У справі № 676/6852/25, на яку послався Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, так само як і у деяких інших справах, що перебували на розгляді в апеляційних судах (справи № 285/3927/24, 761/12540/25, 750/815/25), визначальним для початку відліку шестимісячного строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України, є день закінчення активних бойових дій на території імовірної загибелі військовослужбовця незалежно від того, чи в подальшому такі території були звільнені від ворога, чи були окуповані.
Отже, правове значення для початку перебігу шестимісячного строку має саме припинення активних бойових дій на конкретній території ймовірної загибелі особи, а не припинення воєнного стану в Україні, закінчення збройного конфлікту загалом чи припинення окупації відповідної території.
Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_7 зник безвісти 04 лютого 2025 року під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Западне Куп`янського району Харківської області, та пославшись на те, що з 01 березня 2025 року ця територія є тимчасово окупованою, дійшов помилкового висновку про те, що шестимісячний строк для оголошення особи померлою не розпочався.
Як убачається з чинного Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, село Западне Куп`янського району Харківської області включене до відповідного Переліку, а змінами, внесеними наказом від 15 липня 2025 року № 1151, визначено припинення відповідного статусу території з 28 лютого 2025 року та початок тимчасової окупації з 01 березня 2025 року. 
Таким чином, зміна правового статусу території з території, на якій велися бойові дії, на тимчасово окуповану територію не свідчить про те, що активні бойові дії продовжуються або що перебіг шестимісячного строку не розпочався. Навпаки, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 671/132/25, яка підтверджує сталість правового висновку у справі № 755/11021/22, для цілей застосування частини другої статті 46 ЦК України визначальним є день закінчення активних бойових дій на місці ймовірної загибелі особи, навіть якщо після цього відповідна територія залишилася або стала тимчасово окупованою. 
Отже, у цій справі шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, розпочав свій перебіг з 28 лютого 2025 року та на момент звернення заявника до суду із заявою про оголошення ОСОБА_7 померлим сплив.
Оцінюючи наявність підстав для оголошення ОСОБА_7 померлим, колегія суддів виходить із такого.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та 04 лютого 2025 року під час виконання бойового завдання із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України зник безвісти поблизу населеного пункту Западне Куп`янського району Харківської області.
Відповідно до сповіщення сім`ї № 37 від 06 лютого 2025 року ОСОБА_7 зник безвісти внаслідок стрілецького бою з противником. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05 лютого 2025 року № 462 призначено службове розслідування, за результатами якого наказом від 27 лютого 2025 року № 232 встановлено, що ОСОБА_7 слід вважати таким, що зник безвісти 04 лютого 2025 року під час виконання ним бойового завдання.
Із матеріалів службового розслідування вбачається, що під час бою ОСОБА_7 отримав тяжке поранення. Побратими надали йому першу медичну допомогу, однак через постійні обстріли, застосування противником мінометного вогню та ударів безпілотних літальних апаратів можливості здійснити повний огляд, стабілізувати його стан та евакуювати з місця бою не було. Під час чергового перегрупування підрозділу ОСОБА_7 залишився в укритті, після чого зв`язок із ним було втрачено. Подальші спроби повернутися до місця його перебування були неможливими через щільний вогонь противника. Після закінчення бою проведені пошукові заходи результату не дали.
Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_7 зник за обставин, які безпосередньо та реально загрожували його життю, перебуваючи під час виконання бойового завдання у зоні безпосереднього вогневого контакту з противником та будучи тяжко пораненим.
При цьому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені обставини не дають достатніх підстав для припущення про смерть ОСОБА_7 .
Сам факт того, що у матеріалах службового розслідування допускалася можливість його потрапляння у полон, не може бути ототожнений із встановленням факту такого полону. Навпаки, із матеріалів справи вбачається, що така версія була лише однією з можливих, яка розглядалася військовою частиною в умовах відсутності можливості провести безпосередній огляд місця події та евакуацію військовослужбовця.
Водночас матеріали справи містять лист Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при Службі безпеки України від 04 серпня 2025 року, відповідно до якого в межах взаємодії з органами, уповноваженими на розшук осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та міжнародними організаціями відомостей про місцезнаходження ОСОБА_7 , його перебування у полоні держави-агресора чи інших підтверджень такого факту до Об`єднаного центру не надходило.
Наведений доказ суд першої інстанції належним чином не оцінив у сукупності з іншими доказами. Відсутність будь-яких відомостей про перебування ОСОБА_7 у полоні сама по собі не є абсолютним доказом того, що полону не було, однак у контексті даної справи вона істотно зменшує обґрунтованість припущення про полон як альтернативну версію розвитку подій.
Водночас на користь версії про загибель ОСОБА_7 свідчить сукупність об`єктивно встановлених обставин: виконання ним бойового завдання безпосередньо в районі бойового зіткнення; інтенсивний стрілецький, мінометний та дроновий вогонь противника; отримання ним тяжкого поранення; неможливість проведення повноцінної медичної допомоги та евакуації; залишення його в укритті під час вимушеного відходу підрозділу; неможливість повернення за ним через безперервні обстріли та скиди боєприпасів з ворожих дронів противника; безрезультатність подальших пошукових заходів; відсутність відомостей про його місцезнаходження та відсутність підтверджень перебування в полоні.
Таким чином, оцінюючи докази за правилами статей 76-81 ЦПК України, колегія суддів виходить не з необхідності достовірно встановити факт смерті ОСОБА_7 , а з необхідності визначити, чи існує достатньо обґрунтоване припущення про його загибель. За встановлених у справі обставин таке припущення є об`єктивним, логічним та ґрунтується на сукупності доказів.
Тому суд першої інстанції, пославшись на те, що існує лише ймовірність як загибелі, так і потрапляння ОСОБА_7 у полон, помилково визначив стандарт доказування у цій категорії справ. Наявність абстрактної або теоретично можливої альтернативи не виключає можливості оголошення особи померлою, якщо за сукупністю доказів саме загибель є достатньо вірогідним висновком.
У цьому контексті колегія суддів також враховує положення частини третьої статті 46 ЦК України, яка прямо передбачає можливість оголошення особи померлою від дня її вірогідної смерті у випадку, якщо вона пропала безвісти за обставин, пов`язаних із воєнними діями або збройним конфліктом.
Отже, законодавець прямо використовує категорію «вірогідної смерті», а не «достовірно встановленої смерті», що виключає можливість покладення на заявника обов`язку довести факт смерті ОСОБА_7 із достовірністю, яка усуває будь-які альтернативні припущення.
Колегія суддів вважає, що встановлені обставини відповідають критеріям, передбаченим статтею 46 ЦК України, оскільки ОСОБА_7 пропав безвісти за обставин, які безпосередньо загрожували його життю, у зв`язку з воєнними діями та збройним конфліктом, а сукупність доказів дає достатні підстави припустити його загибель.
За таких обставин сукупність доказів у справі є достатньою для формування судового припущення про загибель ОСОБА_7 , а встановлені законом строки для можливості його оголошення померлим на час розгляду справи сплинули.
Колегія суддів також бере до уваги мету звернення заявника до суду - необхідність реалізації спадкових прав та інших пов`язаних із фактом смерті прав та законних інтересів. З огляду на характер правовідносин та обставини зникнення військовослужбовця надмірно формальне застосування положень статті 46 ЦК України не відповідало б принципам верховенства права, правової визначеності та справедливості.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
У цій справі суд першої інстанції застосував частину другу статті 46 ЦК України, помилково визначивши момент початку перебігу шестимісячного строку та безпідставно пов`язавши його з невизначеним у часі припиненням бойових дій або припиненням окупації території. Крім того, суд помилково оцінив правове значення наявних у справі доказів та фактично застосував до заявника надмірний стандарт доказування смерті особи.
З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви є помилковим та необґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 268, 294, 367, 374, 377, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву  ОСОБА_1 задовольнити, оголосити померлим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Софіївка Київської області, громадянина України, командира відділення - командира машини військової частини НОМЕР_1 , за обставин безпосередньої участі у бойових діях під час захисту Батьківщини внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.
Датою смерті ОСОБА_7 вважати ІНФОРМАЦІЯ_5 , місцем смерті - н.п. Западне, Куп`янського району, Харківська область, Україна.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 серпня 2026 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба