ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 р.	Справа № 520/3095/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2026, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 12.05.26 по справі №520/3095/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 "   
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (далі - ДПОП «ОШБ НПУ «Лють», відповідач, апелянт), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» від 05.01.2026 № 14 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника командира роти №3 штурмового батальйону №1 (« ІНФОРМАЦІЯ_2 ») полку управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ НПУ «Лють»;
- стягнути з ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за період вимушеного прогулу, починаючи з 30.12.2025 по дату прийняття рішення про поновлення на роботі;
- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на службі в поліції та на посаді, а також стягнення суми грошового забезпечення за період вимушеного прогулу – у межах суми стягнення за один місяць.
12 травня 2026 року Харківський окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Визнав протиправним та скасував наказ ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» від 05.01.2026 № 14 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII.
Поновив ОСОБА_1 з 05.01.2026 на посаді заступника командира роти №3 штурмового батальйону №1 (« ІНФОРМАЦІЯ_2 ») полку управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ НПУ «Лють».
Стягнув з ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за період вимушеного прогулу за період з 06.01.2026 по 12.05.2026 у розмірі 107125,77 грн.
Допустив до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді заступника командира роти №3 штурмового батальйону №1 (« ІНФОРМАЦІЯ_2 ») ОСОБА_1 та стягнення суми грошового забезпечення за період вимушеного прогулу – у межах суми стягнення за один місяць.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволені позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що ДПОП “ОШБ ”Лють" не погоджується із позицією суду першої інстанції щодо можливості застосовування до спірних правовідносин законодавства про працю України, оскільки він фактично ототожнює поняття “особи поліцейського” та “працівник”, що є цілком безпідставно, оскільки позивач не перебував у трудових відносинах з Департаментом як працівник, а проходив службу в поліції особливого призначення (приймав присягу поліцейського), він за своїм правовим статусом належав до кола осіб, правовідносини які регулюються нормами спеціального законодавства. Звернув увагу на те, що у позивача є бронь від мобілізації. 
Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач має право одночасно проходити військову службу та службу в органах Національної поліції України, керуючись статтею 119 КЗпП України, суперечить нормам Закону № 580-VIII, що установлює окрему підставу для звільнення поліцейського зі служби, а саме: звільнення у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Вказує, що на момент поновлення позивача на службі в поліції він проходив військову службу, а правові підстави для переведення з військової служби на службу до органів Національної поліції України відсутні, останнього було звільнено зі служби в поліції за пунктом 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII.
Вказав на неможливості одночасного отримання грошового забезпечення як поліцейського та військовослужбовця.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судовим розглядом були встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 проходив службу в поліції на посаді заступника командира роти №3 штурмового батальйону №1 (« ІНФОРМАЦІЯ_2 ») полку УПОП №3 ДПОП «ОШБ «Лють».
01.10.2024 наказом ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» від 01.10.2024 №252 «Про застосування дисциплінарних стягнень» було застосовано до позивача дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.
24.10.2024 наказом ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» від 24.10.2024 №1481 о/с «По особовому складу» позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини першої статті 77 Закону № 580-VIII.
30.10.2024 позивач призваний на військову службу за мобілізацією, на особливий період, до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. 
Не погоджуючись зі звільненням зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 у справі №520/29879/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» про визнання протиправним та скасування пункту наказу, наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» від 01.10.2024 №252 "Про застосування дисциплінарних стягнень", яким до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції. 
Визнано протиправним та скасовано наказ ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» від 24.10.2024 №1481 о/с "По особовому складу", яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції. 
Поновлено ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України на посаді заступника командира роти №3 штурмового батальйону №1 (" ІНФОРМАЦІЯ_2 ") полку управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ НПУ «Лють». 
Стягнуто з ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за період вимушеного прогулу в розмірі 363 552,81 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026 адміністративну справу за апеляційною скаргою ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 по справі №520/29879/24 призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду.
06.01.2026 представником позивача було направлено відповідачу заяву №3, у якій порушено клопотання про виконання рішення суду та збереження за позивачем місця роботи і посаду заступника командира роти №3 штурмового батальйону №1 (" ІНФОРМАЦІЯ_2 ") полку управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ «Лють», у зв`язку із призовом останнього на військову службу по мобілізації, на особливий період, до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Листом №1225-2026 від 28.01.2026 відповідач надав відповідь на вказану заяву, у якій зазначено, що наказом ДПОП «ОШБ «Лють» від 05 січня 2026 року № 13 о/с на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року у справі № 520/29879/24 капітана поліції ОСОБА_1 із 25 жовтня 2024 року поновлено на посаді заступника командира роти № 3 штурмового батальйону № 1 (« ІНФОРМАЦІЯ_2 ») полку управління поліції особливого призначення № 3. Згідно з частиною першою статті 60 Закону України «Про Національну поліцію» відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції. З огляду на викладене, наказом ДПОП «ОШБ «Лють» від 05 січня 2026 року № 14 о/с ОСОБА_1 із 05 січня 2026 року звільнено зі служби в поліції ДПОП ОШБ "ЛЮТЬ" відповідно до пункту 8 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Вважаючи наказ ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» від 05.01.2026 № 14 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII протиправним, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з протиправності звільнення позивача зі служби з підстав, передбачених пунктом 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, вважаючи, що на позивача розповсюджуються гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України. У зв`язку з чим суд вважав наявними підстави для поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середньомісячного грошового забезпечення за період вимушеного прогулу.
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною шостою статті 43 Конституції України визначено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 65 Конституції України установлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною третьою статті 119 КЗпП України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 580-VIII національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Частиною першою статті 3 Закону № 580-VIII передбачено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Згідно з частиною першою, другою статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Статтею 60 Закону № 580-VIII визначено, що відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.
У силі пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною другою статті 39 Закону № 2232-XII передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
Спірні правовідносини виникли з приводу незаконного, на думку позивача, його звільнення зі служби в органах Національної поліції у зв`язку з призовом на військову службу за мобілізацією.
Апелянт, обґрунтовуючи правомірність звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, посилається на норми пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII та те, що ОСОБА_1 фактично перейшов на роботу у Національну Гвардію України, що перешкоджає можливості подальшого проходження служби в поліції.
Розглядаючи цю справу, колегія суддів враховує, що Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі (зокрема, постанови від 31.10.2019 у справі № 825/598/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18, від 12.06.2023 у справі № 560/10571/21).
Так, згідно з преамбулою Закону № 580-VIII, цей закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Норми статті 77 Закону № 580-VIII передбачають, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, у тому числі, у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій) (пункт 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII).
Як установлено судом першої інстанції, 30.10.2024 позивач призваний на військову службу за мобілізацією на особливий період до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на виконання Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію».
При цьому, нормами статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.
Указане кореспондується також з положеннями частини першої статті 1 Закону № 2232-XII, відповідно до якої військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
За приписами статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.
Так, зокрема, частиною третьою указаної статті визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
У частинах шостій та сьомій статті 119 КЗпП України визначено вичерпний перелік осіб, на яких не поширюються вищезгадані гарантії, а саме: гарантії, визначені у частині третій цієї статті, не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а в частині збереження місця роботи, посади - також на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився; гарантії, передбачені частинами другою і третьою цієї статті, не поширюються на осіб, які визнані винними у вчиненні кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби (військових кримінальних правопорушень) під час особливого періоду і вирок стосовно яких набрав законної сили.
У частині другій статті 39 Закону № 2232-XII передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжено та діє донині.
Воєнний стан, в розумінні положень статті 1 Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Тож, на основі аналізу наведених вище законодавчих положень висновується, що передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України гарантії щодо збереження місця роботи, посади поширюються на працівника з дня прийняття його на військову службу під час дії воєнного стану.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.03.2025 у справі № 280/7366/23.
Колегія суддів вважає, що гарантії, встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП України, спрямовані на забезпечення права громадян на працю та її оплату, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.
За таких обставин, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що з моменту призову (прийняття) на військову службу, за громадянами України, які були призвані (прийняті) на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення зберігаються місце роботи та посада на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.
При цьому колегія суддів, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 17.04.2025 у справі № 440/4057/23, погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що призов (прийняття) на військову службу під час мобілізації не є тотожним з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій), на яку посилається відповідач, як на підставу звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції. 
Як установлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 прийнятий на військову службу на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, а відтак на нього поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, зокрема, в частині збереження на період проходження військової служби місця роботи та посади у ДПОП «ОШБ НПУ «Лють».
Доводи скаржника про те, що Закон № 580-VIII виключає можливість одночасного проходження служби в поліції та військової служби, оскільки військовослужбовець отримує грошове забезпечення за діяльність, яка не відноситься до науково-педагогічної, наукової або творчої, колегія суддів відхиляє, оскільки, Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» з частини третьої статті 119 КЗпП України виключено формулювання про збереження заробітної плати за середнім заробітком для військовослужбовців, що свідчить про те, що позивач не отримує заробітної плати за службу у поліції.
За таких обставин, ураховуючи положення частини третьої статті 119 КЗпП України, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» не мало законних підстав для звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції відповідно до пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, а тому наказ ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» від 05.01.2026 № 14 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII є протиправним та підлягає скасуванню.
З огляду на наведене, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді заступника командира роти №3 штурмового батальйону №1 (« ІНФОРМАЦІЯ_2 ») полку управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ НПУ «Лють».
Щодо стягнення з ДПОП «ОШБ НПУ «Лють» на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за період вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Положеннями частини другої статті 235 КЗпП України закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту".
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01 липня 2022 року, який набрав чинності 19 липня 2022 року, у частині третій статті 119 КЗпП України слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".
Наведене свідчить, що з 19 липня 2022 року, у зв`язку з прийняттям Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» скасовано збереження середнього заробітку за мобілізованими працівниками та за такими працівниками з 19 липня 2022 року зберігається лише місце роботи і посада.
Враховуючи, що позивач, у випадку його увільнення від виконання службових обов`язків з залишенням на службі не мав законних підстав для отримання грошового забезпечення поліцейського, оскільки отримував та отримує грошове забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, колегія суддів вважає відсутніми підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки стаття 119 КЗпП України гарантує лише збереження місця роботи і посади, та не гарантує збереження середнього заробітку.
Отже, у задоволенні позовних вимог про стягнення середньомісячного грошового забезпечення за період вимушеного прогулу належить відмовити.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п. 41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним встановленням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням постанови про часткову відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року по справі №520/3095/26 скасувати в частині стягнення з Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середньомісячного грошового забезпечення за період вимушеного прогулу за період з 06.01.2026 по 12.05.2026 у розмірі 107 125,77 грн. та в частині допуску до негайного виконання рішення щодо стягнення суми грошового забезпечення за період вимушеного прогулу - у межах стягнення за один місяць.
Ухвалити постанову, якою у скасованій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 по справі №520/3095/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено 16.07.2026.