КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 33/824/4114/2026 
Справа № 379/691/26
Головуючий в суді І інстанції Шабрацький Г.О.
Доповідач в суді ІІ інстанції Кашперська Т.Ц.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

07 вересня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі головуючого судді Кашперської Т.Ц., за участі секретаря судового засідання Діденка А.С., розглянувши апеляційну скаргу захисника Дербеди Едуарда Володимировича на постанову Таращанського районного суду Київської області від 22 липня 2026 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст. 2.5 ПДР та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, 

в с т а н о в и в :

Постановою Таращанського районного суду Київської області від 22 липня 2026 року на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , за порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху і вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (17000) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, стягнуто судовий збір у сумі 665,60 грн. на користь держави.

ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за те, що він 08 квітня 2026 року о 00:08 в АДРЕСА_2 керував транспортним засобом Mercedes-Benz Е220CDI д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Драгер та в закладі охорони здоров`я ОСОБА_1 відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР, за що передбачена відповідальність згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, захисник Дербеда Е.В. 31 липня 2026 року через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Таращанського районного суду Київської області від 22 липня 2026 року та закрити провадження в справі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що ОСОБА_1 постановою Таращанського районного суду Київської області від 22 липня 2026 року було незаконно та необґрунтовано притягнуто до адміністративної відповідальності нібито за порушення п. 2.5 ПДР, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. Незаконно встановлюючи вину ОСОБА_1 , суд першої інстанції не встановив відсутність протоколу про адміністративне правопорушення, що свідчить про надмірний формалізм під час розгляду справи та незаконне прийняття рішення по справі.
Наводив зміст ст. 1, 8, 55, 129 Конституції України, ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», стверджував, що оскаржувана постанова не відповідає принципам законності, що підриває значимість верховенства права, є незаконною, необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, з грубим порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, без дослідження всіх доказів по справі, з відмовою особі, яка притягається до відповідальності, в наданні доказів за ст. 251 КУпАП, без встановлення обґрунтованості інкримінованого адміністративного правопорушення, з визнанням обставин, які не відповідають дійсності, і такою, що підлягає скасуванню.
Пояснював, що як зазначав ОСОБА_1 , він не керував транспортним засобом 08 квітня 2026 року, не керував у стані сп`яніння, в нього не виявлялися поліцейськими ознаки сп`яніння, зазначені в протоколі, що підтверджується відсутністю згоди в акті огляду на стан сп`яніння, оскільки самого огляду не було.
Поліцейські не пропонували йому у встановленому законом порядку пройти огляд на стан сп`яніння та він не відмовлявся від проходження у встановленому законом порядку медичного огляду.
ОСОБА_1 звертав увагу суду першої інстанції, що зазначених поліцейськими в протоколі порушень не вчиняв, не був зупинений поліцейськими в законний спосіб, не порушував вимоги п. 2.5 ПДР, не вчиняв адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, на нього було складено протокол з грубим порушенням вимог чинного законодавства та його прав.
Наголошував, що стандарти, які встановлює Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод для кримінального провадження, поширено ЄСПЛ й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки під «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України»).
Наводив зміст ст. 7 КУпАП, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 щодо неприпустимості спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті.
Стверджував, що в матеріалах справи міститься протиправний і незаконний протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 634848 від 08 квітня 2026 року, який не відповідає формі згідно Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1395, оскільки не являє собою комплект із двох аркушів паперу розміром 297 х 210 мм масою 80 г/м.кв. і не складається з протоколу та копії. Протокол і копія не надруковані на самокопіювальному папері. Для захисту бланка не використані малі елементи захисту: мікрошрифт на постанові і копії бланка та нерегулярна комп`ютерна фонова сітка.
Вказував, що приймаючи незаконне рішення, суд першої інстанції не досліджував та не встановив, що службова особа - капрал поліції Орєхов О.Ю., не вживаючи передбачених законодавством заходів щодо результатів огляду проведеного поліцейським - виявлені ознаки сп`яніння, але при цьому не проводивши огляд, згодом в службовому автомобілі умисно склав завідомо неправдивий документ, який не відповідає технічному опису.
Саме на підставі бланку направлення відносно ОСОБА_1 в подальшому було складено протокол про нібито вчинення адміністративного правопорушення. Після зазначення поліцейськими у матеріалах справи інформації щодо виявлення ними під час несення служби випадків порушення водієм вимог ПДР, що потребувало відповідного реагування, із зазначенням відповідних реквізитів - найменування посадової особи, якій вони подаються, дати складання та їхніх підписів, а також, подачі їх до розгляду в суді, ці документи набули статусу офіційного документу, а отже і стали предметом грубого порушення прав ОСОБА_1 .
Дослідивши відповідно до вимог закону пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та вивчивши матеріали справи, суд першої інстанції повинен був прийти до висновку, що матеріали справи слід передати прокурору або органу досудового розслідування.
Наводив зміст ст. 278, 280, 253 КУпАП, вказував, що суд першої інстанції, незважаючи на такі обставини, позбавив ОСОБА_1 конституційного права на належний та справедливий розгляд справи незалежним та справедливим судом та захист від інкримінованого обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення.
Наголошував, що адміністративного правопорушення ОСОБА_1 не вчиняв, доказом цього є наявні в матеріалах справи документи та відеозапис, що є неналежними доказами винуватості особи і зокрема з приписів ст. 63 Конституції України є доказами невинуватості особи, наводив зміст ст. 86, 89 КПК України щодо допустимості доказів.
Вказував, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, не містить жодного посилання на фактичні дії ОСОБА_1 щодо утворення складу адміністративного правопорушення, а тільки загальні відомості з посиланням на перелік матеріалів справи, тобто висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи і при законному всебічному розгляді справи його невинуватість була би встановлена.
Зазначав, що перелік підстав для зупинки транспортного засобу наведений у ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», зазначений перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. 
Вказував, що аналіз п. 1, 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» дає підстави для висновку, що поліцейський має право вимагати у водія пред`явлення документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що така особа вчинила або має намір вчинити правопорушення та безпосередньо при оформленні дорожньо-транспортної пригоди. У випадку, якщо поліцейський належним чином не зафіксував факту порушення особою Правил дорожнього руху, вимоги відповідної посадової особи про пред`явлення водієм документів є неправомірними, і наведена правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 15 березня 2019 року у справі № 686/11314/17 та від 22 жовтня 2019 року у справі № 161/7068/16-а.
В цей же час перевірка документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян здійснюється лише після введення воєнного стану в межах території та у строки, зазначені в Указі Президента України про введення воєнного стану, на підставі наказу військового командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) (п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1456), а право на проведення перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян надано відповідним уповноваженим особам Національної поліції, СБУ, Управління державної охорони, Національної гвардії, Держприкордонслужби, ДМС, Держмитслужби та Збройних Сил, які визначені в наказі коменданта (п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1456), що поліцейські не змогли підтвердити, а суд першої інстанції повинен був це встановити.
Зазначав, що відповідальність за порушення комендантської години наразі не передбачена. Комендантська година є юридичною підставою для перевірки документів, зупинки автомобіля, затримання тощо. Тобто суд першої інстанції за власним судженням визначає, що порушення правил дорожнього руху встановлено дією комендантської години, що не відповідає вимогам чинного законодавства.
В той же час суд першої інстанції не встановив, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості та матеріали, що могли свідчити про порушення правил дорожнього руху, але суд на власний розсуд розшукав самостійно факт такого порушення, що напряму заборонено законом. 
Суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність будь-яких доказів порушення ОСОБА_1 , не звернув увагу на спростування доказів один одним, їх неналежність та недопустимість. Суд просто описував події, що містяться на відеофайлах, без обґрунтування належності дій самих учасників щодо вимог або порушення чинного законодавства, що не дає підстави вважати, що саме ОСОБА_1 щось порушив в розумінні вимог ПДР.
Стверджував, що суд першої інстанції у своїх висновках на власний розсуд визначив ролі та дії кожного члена сім`ї ОСОБА_1 та інтерпретує в доказову форму порушення, чим спотворює надані пояснення ОСОБА_1 в судовому засіданні, якими зазначено про некерування ним 08 квітня 2026 року транспортним засобом Mercedes Е220CDI д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки іншого в матеріалах справи не міститься та не доведено в законний спосіб. Разом з тим, суд першої інстанції самостійно визначає категорійність дій осіб, щодо поведінки особи, її побажань тощо. Разом із тим, суд першої інстанції вважав за потрібне взяти на власний розсуд обставини, які не містять підтвердження дій ОСОБА_1 як водія транспортного засобу. Суд першої інстанції вдався до вишукування обставин, які не відповідають формі доказу в розумінні ст. 251 КУпАП.
Вказував, що відхиляючи пояснення ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що автомобіль, яким нібито керував ОСОБА_1 , був розміщений на подвір`ї. Тобто, на думку суду першої інстанції, саме розміщення автомобіля формулює собою керування транспортним засобом. Суд першої інстанції фактично досліджував тактико-технічні характеристики транспортного засобу Mercedes Е220CDI д.н.з. НОМЕР_1 і ніяк не встановлення обставин щодо дій чи бездіяльності, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Щодо порушення процедури огляду на стан сп`яніння, наводив відповідний алгоритм дій працівника поліції, який проводить такий огляд зі складанням відповідних документів, і як встановлено в судовому засіданні, в порушення норм чинного законодавства зазначені дії виконані не були, а саме направлення на огляд було складене вже після того, коли був складений протокол, що нібито засвідчив відмову, що не відповідає обставинам справи.
Наголошував, що матеріали справи та сам протокол про адміністративне правопорушення не містять будь-яких доказів відсторонення ОСОБА_1 від керування 08 квітня 2020 року автомобілем. Всупереч ст. 265-2 КУпАП водія не було відсторонено від керування транспортним засобом, про що свідчить відсутність в матеріалах справи відповідного документа встановленої форми, а саме акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу. Суд першої інстанції не звернув уваги на встановлені законом процедури, які встановлюють обов`язкові дії щодо тимчасового затримання, незалежно від місця знаходження транспортного засобу, що доводить відсутність порушень з боку ОСОБА_1 . Поліцейські завідомо складали незаконні матеріали, що суд першої інстанції відмовився брати до уваги, і що свідчить про його упередженість.
Стверджував, що висновки суду є помилковими, оскільки суд невірно тлумачить сам огляд на стан сп`яніння, який вже починається з моменту виявлення ознак, які так і не були виявлені, що суд повинен був визначити як порушення процедури огляду на стан сп`яніння. Суд першої інстанції спотворив реальність, яка відображає її законний розгляд і не проявив ініціативи щодо дослідження передбачених процесуальним законодавством доказів, такий висновок можливо зробити з недослідженості доказів в їх сукупності, які прямо спростовують один одного. Обґрунтовуючи постанову нормами законодавства, самостійно створеними судом на підставі своїх висновків з одночасним невірним трактуванням чинних норм законодавства України, суд залишив незазначеним склад адміністративного правопорушення, що прямо вказує на невинуватість ОСОБА_1 . 
Вказував, що у ході провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке проявилось у відмові від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, встановленню підлягають наявність ознак алкогольного сп`яніння, пропозиція пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, оформлена відповідним направленням, та факт відмови водія від проходження зазначеного огляду. Відмова особи від проходження огляду на стан сп`яніння повинна бути чіткою, зрозумілою, такою, яка не викликає сумнівів чи неоднозначного її тлумачення, та яка не залежить від будь-яких зовнішніх факторів, у тому числі і дій чи намірів інших осіб.
Стверджував, що участь двох свідків при складанні протоколу про адміністративне правопорушення у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду на стан сп`яніння є обов`язковою умовою, виходячи з п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14, п. 6 розділу ІІ Інструкції № 1452/735, п. 4, 6 Інструкції № 1395 щодо особливостей оформлення матеріалів за ст. 130 КУпАП.
Повідомляв, що у всіх судових засіданнях стороною захисту було заявлено клопотання про виклик поліцейських, яке суд сприймав у негативній формі, що свідчить про упередженість та необ`єктивність судового розгляду справи про адміністративне правопорушення. Згідно ст. 272 КУпАП, як свідок у справі може бути допитана будь-яка особа, якій відомі якісь обставини, що підлягають з`ясуванню. Оскільки працівники поліції безпосередньо фіксували подію, їхні свідчення є ключовими для встановлення істини та перевірки законності дій під час складання протоколу за ст. 130 КУпАП. Виходячи з вищенаведеного, в матеріалах справи відсутні будь-які докази винуватості ОСОБА_1 в адміністративному правопорушенні, всі докази є неналежними та недопустимими.
Посилався на недопустимість доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті з істотним порушенням прав та свобод людини. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», оскільки не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Вказував, що роль посадової особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, обмежувалася переданням суду протоколу та підтверджуючих доказів. Після виконання цієї функції ця посадова особа не відігравала ролі у провадженні, так само як і прокуратура. Іншими словами, під час провадження у суді не було «сторони обвинувачення» або «прокурора». У зв`язку із наведеним, суд не може самостійно перебирати на себе функції обвинувачення і відшукувати докази вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Суд не може змінювати суть «обвинувачення», викладеного у протоколі про адміністративне правопорушення. 

Заслухавши пояснення захисника Дербеди Е.В. та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , які підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити, дослідивши матеріали справи та апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п. 2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідальність за ст. 130 КУпАП настає виключно за керування транспортними засобами особами, які перебувають в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Cтаттею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.
Огляд осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, здійснюється в закладах охорони здоров`я не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення. Огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводиться в присутності поліцейського. Кожний випадок огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, у закладі охорони здоров`я реєструється в порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі охорони здоров`я.
Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

За змістом ст. 266 КУпАП, Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проведення такого огляду, затвердженого постановою КМ України від 17 грудня 2008 року № 1103 (далі - Порядок № 1103) та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року (далі - Інструкція № 1452/735), щодо адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП у формі відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, підстави для складання протоколу про адміністративне правопорушення у поліцейського виникають після встановлення факту керування певною особою транспортним засобом, виявлення у неї ознак алкогольного сп`яніння, висунення поліцейським пропозиції про проходження огляду на стан сп`яніння та відмови особи від проходження такого огляду, яка повинна бути висловлена у формі, яка не передбачає двозначного трактування цієї відмови чи викликати сумніви у її дійсності. Лише після висловлення такої відмови адміністративне правопорушення вважається вчиненим і породжує у поліцейського обов`язок скласти протокол про адміністративне правопорушення.

Дотримання поліцейськими зазначеної процесуальної процедури судом першої інстанції перевірено.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність факту відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння стверджуються зібраними у справі доказами, а саме:

протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 634848 від 08 квітня 2026 року в частині часу і місця вчинення адміністративного правопорушення, даних про особу, яка його вчинила, ідентифікаційних ознак транспортного засобу, яким особа керувала;
відеозаписами з бодікамери працівників поліції від 08 квітня 2026 року та з відеореєстратора патрульного автомобіля, на яких зафіксовано подію, у зв`язку з якою відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 статті 130 КУпАП, які було переглянуто і досліджено судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Так, з протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 08 квітня 2026 року о 00:08 в АДРЕСА_2 керував транспортним засобом Mercedes-Benz Е220CDI д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Драгер та в закладі охорони здоров`я ОСОБА_1 відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР, за що передбачена відповідальність згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У апеляційній скарзі зазначено, що незаконно встановлюючи вину ОСОБА_1 , суд першої інстанції не встановив відсутність протоколу про адміністративне правопорушення, і що в матеріалах справи міститься протиправний і незаконний протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 634848 від 08 квітня 2026 року, який не відповідає формі згідно Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1395, оскільки не являє собою комплект із двох аркушів паперу розміром 297 х 210 мм масою 80 г/м.кв. і не складається з протоколу та копії, протокол і копія не надруковані на самокопіювальному папері, для захисту бланка не використані малі елементи захисту: мікрошрифт на постанові і копії бланка та нерегулярна комп`ютерна фонова сітка.

Апеляційний суд відхиляє такі доводи як необґрунтовані, оскільки вказана Інструкція передбачає також за наявності технічної можливості складення протоколу в електронній формі із автоматичним присвоєнням йому відповідної серії та номера, який роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв (п. 1 розділу ІІ Інструкції № 1395). 

Саме такий роздрукований протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 634848 від 08 квітня 2026 року, який було складено в електронній формі, наявний в матеріалах даної справи.

Доводи апеляційної скарги, що участь двох свідків при складанні протоколу про адміністративне правопорушення у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду на стан сп`яніння є обов`язковою умовою, виходячи з п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14, п. 6 розділу ІІ Інструкції № 1452/735, п. 4, 6 Інструкції № 1395 щодо особливостей оформлення матеріалів за ст. 130 КУпАП, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки чинні положення законодавства, в тому числі п. 6 розділу ІІ Інструкції № 1452/735, п. 4, 6 Інструкції № 1395, на які посилається захисник, передбачають, що як під час проведення огляду осіб, так і під час складання протоколу про адміністративне правопорушення поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, і лише в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків.

У даному випадку до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 634848 від 08 квітня 2026 року долучено відеозаписи, що містяться на одному диску: clip-0.mp4, clip-1.mp4, clip-2.mp4, clip-3.mp4, clip-4.mp4, clip-5.mp4. Файли clip-4.mp4, clip-5.mp4 містить відеозапис з реєстратора службового автомобіля, а інші файли clip-0.mp4, clip-1.mp4, clip-2.mp4, clip-3.mp4, містять відеозаписи з трьох портативних реєстраторів поліцейських з моменту зупинки транспортного засобу по час складання протоколу відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

На переглянутому судом першої інстанції відеозаписі події, зробленому за допомогою нагрудної камери поліцейського, який є об`єктивним доказом у справі, незалежним від суб`єктивного сприйняття будь-якої особи, зафіксовано, що на файлі clip-4.mp4 з відеореєстратора службового автомобіля зафіксовано подію переслідування працівниками поліції на патрульному автомобілі з увімкненими проблисковими маячками транспортного засобу, який не виконує вимогу про зупинку та наприкінці відеозапису заїжджає у подвір`я приватного будинку, біля якого зупиняється і патрульний автомобіль.
Файл clip-3.mp4 починає відеозапис о 00:08:40 год. коли поліцейський їде в автомобілі, о 00:08:48 год. поліцейський виходить з патрульного автомобіля та підходить до подвір`я (00:08:53 год.) та видно що у дворі знаходиться автомобіль Mercedes-Benz Е220CDI д.н.з. НОМЕР_1 , в якому увімкнений двигун, фари, та відкриваються двері водія та з місця водія виходить ОСОБА_1 . Поліцейський представляється та на питання, чому водій не зупиняється після подачі світлового та звукового сигналу, ОСОБА_1 повідомляє що «не бачив» (00:09:06 год.). Також поліцейський повідомляє, що ОСОБА_1 зупиняли для перевірки оскільки вже комендантська година та останній швидко їхав (00:09:18 год.). Після встановлення особи поліцейський запитує «алкоголь не вживали? Бо від вас відчувається запах алкоголю» (00:10:54 год.), перевіряє тремтіння рук, та пропонує пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки (00:11:19 год.). ОСОБА_1 погоджується та поліцейський йде за газоаналізатором. В цей час ОСОБА_1 розмовляє телефоном. Поліцейський очікує його біля службового автомобіля з газоаналізатором. Інший поліцейський повторно пропонує пройти огляд на стан сп`яніння (00:14:13 год.) і ОСОБА_1 повторно погоджується пройти огляд каже «давайте» (00:14:45 год.). В подальшому ОСОБА_1 зазначає «я знаходжусь за місцем прописки, для чого проходити огляд», поліцейський роз`яснює що його огляд проводиться як водія автомобіля мерседес (00:15:07 год.). О 00:16:02 год. поліцейський знову наголошує що проводиться перевірка ОСОБА_1 як водія на стан алкогольного сп`яніння, але останній зазначає, що йому незрозуміло, чому він повинен проходити огляд. О 00:16:25 год. ОСОБА_1 роз`яснюють про відповідальність за відмову від проходження огляду, та повторно запитують чи буде він проходить огляд чи відмовляється від проходження огляду, на що той знову питає «Чого?». Поліцейський пояснює що ОСОБА_1 є водієм і зобов`язаний пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у зв`язку з виявленими ознаками, як водій автомобіля Mercedes (00:17:00 год. 00:17:50 год.), але ОСОБА_1 знову не дає відповіді. В подальшому поліцейські неодноразово пропонують пройти огляд на стан сп`яніння, але ОСОБА_1 не дає відповіді щодо проходження огляду. О 00:21:35 год. ОСОБА_1 зазначає що він не їхав на автомобілі. Після неодноразових пропозицій пройти огляд на стан сп`яніння, поведінка ОСОБА_1 була розцінена як відмова від проходження огляду (00:24:30 год.). Йому роз`яснюють права відповідно до ст. 268 КУпАП, 63 Конституції України (00:25:10 год.). Після чого працівники поліції переходять до складання протоколу та інших матеріалів. ОСОБА_1 ознайомлюють з направленням на огляд (00:47:10 год.), оголошують протокол та дають на підпис, де ОСОБА_1 особисто зазначає свої пояснення (00:49:50 год.) Запис закінчено о 00:52:30 год.
Файл clip-0.mp4 містить аналогічний відеозапис з іншого портативного реєстратора поліцейського та починається о 00:08:40 год. і закінчується о 00:52:30 год.
Файл clip-1.mp4 та clip-1.mp4 містять аналогічний відеозапис з іншого портативного реєстратора поліцейського, clip-1.mp4 починається о 00:07:26 год. і закінчується о 00:22:30 год., а clip-2.mp4 з цього ж реєстратора починається о 00:08:40 год. і закінчується о 00:52:30 год.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, на неодноразові пропозиції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 не погодився, що працівниками поліції було вірно розцінено як відмову від проходження огляду.

Крім того, судом першої інстанції досліджено надані захисником письмові пояснення ОСОБА_2 , у яких зазначено: «08.04.2024 року близько 23 год. 40 хв., я, ОСОБА_2 , перебуваючи за кермом автомобіля марки Mercedes-Benz Е220CDI д.н.з. НОМЕР_1 , під час слідування додому отримала дзвінок від свого чоловіка, ОСОБА_1 , стосовно того, що наш син недобре себе почуває та капризує, після чого я почала поспішати додому та просила чоловіка відкрити ворота, так як механізм іноді підклинює та могло завадити швидкому заходу додому. Прибувши додому, я побігла до сина, попросивши чоловіка забрати мої речі з авто та зачинити ворота. За певний час заснув син та я з ним. А приблизно через годину після цього чоловік прийшов додому та повідомив, що на нього було складено протокол поліцією, що на той момент мені здалося не зрозумілим. Поліцейських не бачила та ніхто мене не зупиняв 08.04.2026 року. Чоловік телефонував, коли вона була біля сина, але телефон був сумочці, а вона знаходилась на передпокою в коридорі на беззвучному режимі. Пропущені дзвінки вже побачила пізніше коли чоловік був дома. Крім неї автомобілем марки Mercedes-Вenz д.н.з. НОМЕР_1 , 08.04.2026 року та 09.04.2026 року ніхто не керував, та він належить на праві власності саме їй».

Захисник ОСОБА_1 адвокат Дербеда Е.В. під час розгляду справи в суді першої інстанції в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_1 автомобілем не керував, працівниками поліції безпідставно складений відносно останнього протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП, та надав клопотання про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 пояснив, що 08 квітня 2026 року він транспортним засобом не керував та знаходився на подвір`ї, де чекав, коли приїде дружина, оскільки їх малолітньому сину стало зле та він телефонував дружині, щоб вона приїхала швидше. Він відкрив ворота двору, дружина заїхала на автомобілі Mercedes-Benz Е220CDI д.н.з. НОМЕР_1 , вийшла з автомобіля та побігла до дитини, а його попросила, щоб він забрав з салону речі. Він сів до автомобіля, забрав запальничку та сигарети і виходив з автомобіля, як під`їхали працівники поліції. Він розгубився, бо була незрозуміла ситуація та не став казати поліцейським, що за кермом була його дружина. Працівники поліції чомусь вирішили, що саме він керував автомобілем, та вимагали від нього, щоб він пройшов огляд на стан сп`яніння. Він не проходив огляд на стан сп`яніння, оскільки не вважав себе водієм автомобіля та ні 07 квітня, ні 08 квітня не керував ні цим автомобілем, ні будь-яким іншим. В подальшому він питав дружину щодо даної події, та вона повідомила, що не бачила поліцію.

Апеляційний суд погоджується з критичною оцінкою судом першої інстанції аргументів ОСОБА_1 про те, що він не керував транспортним засобом, оскільки з відеозапису, долученого до матеріалів справи, судом встановлено, що після заїзду автомобіля до подвір`я (00:08:35 год.) йому необхідно було проїхати далі по двору та зупинитись, а вже о 00:08:48 год. поліцейський виходить з патрульного автомобіля та підходить до подвір`я (00:08:53 год.) де видно, що у глибині двору знаходиться зупинений автомобіль Mercedes-Benz Е220CDI д.н.з. НОМЕР_1 , в якому увімкнений двигун, фари, та відкриваються двері водія і з місця водія виходить безпосередньо ОСОБА_1 . Його пояснення, що за цей час (приблизно 15 секунд) дружина заїхала у двір, зупинилась, вийшла з автомобіля, попросила чоловіка забрати якісь речі та зайшла в будинок, суд першої інстанції вмотивовано визнав неспроможними, оскільки зазначені події не могли відбутися за вказаний проміжок часу. Крім того, коли ОСОБА_1 вийшов з автомобіля, він не мав в руках жодних речей, які він нібито забрав з автомобіля. Також ОСОБА_1 під час початку спілкування з працівниками поліції не заперечував, що він керував автомобілем, та погоджувався пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. За даних обставин судом першої інстанції беззаперечно встановлено поза розумним сумнівом, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом Mercedes-Benz Е220CDI д.н.з. НОМЕР_1 .

Також суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_2 є дружиною особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тому вказаний свідок може бути зацікавленою в позитивному розгляді справи для вищевказаного водія.

Доводи апеляційної скарги, що суд просто описував події, що містяться на відеофайлах, без обґрунтування належності дій самих учасників щодо вимог або порушення чинного законодавства, та у своїх висновках на власний розсуд визначив ролі та дії кожного члена сім`ї ОСОБА_1 , які інтерпретував в доказову форму порушення, чим спотворив надані пояснення ОСОБА_1 в судовому засіданні, і що на думку суду першої інстанції, саме розміщення автомобіля на подвір`ї формулює собою керування транспортним засобом, є хибними, зводяться до незгоди з оцінкою доказів судом першої інстанції, яка здійснюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, водночас керуючись законом і правосвідомістю, і його правильних висновків не спростовують.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши вказані докази та надавши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, наявності підстав для притягнення його до відповідальності та на законних підставах наклав на нього стягнення, належним чином мотивувавши своє рішення.

Водночас доводи апеляційної скарги, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, не містить жодного посилання на фактичні дії ОСОБА_1 щодо утворення складу адміністративного правопорушення, а тільки загальні відомості з посиланням на перелік матеріалів справи, а також доводи захисника, що обґрунтовуючи постанову нормами законодавства, самостійно створеними судом на підставі своїх висновків з одночасним невірним трактуванням чинних норм законодавства України, суд залишив не зазначеним склад адміністративного правопорушення, що прямо вказує на невинуватість ОСОБА_1 , - спростовуються самим змістом зазначеної постанови та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

З наявної у справі сукупності доказів вбачається і судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 як особа, яка керувала транспортним засобом та у якої працівниками поліції були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, дійсно відмовився на вимогу поліцейського пройти у встановленому законом порядку огляд з метою встановлення стану сп`яніння, і вказані обставини свідчать про порушення ОСОБА_1 п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що й передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що поліцейські не пропонували ОСОБА_1 у встановленому законом порядку пройти огляд на стан сп`яніння та він не відмовлявся від проходження у встановленому законом порядку медичного огляду, апеляційний суд констатує, що на відеозаписі зафіксовані неодноразові вимоги працівників поліції до ОСОБА_1 як щодо проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу, так і загальна вимога пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, при цьому ОСОБА_1 не погоджувався на проходження огляду у будь-який спосіб.

Апеляційний суд наголошує, що умови попередньої зупинки транспортного засобу працівниками поліції для притягнення водія до відповідальності не передбачені як вимогами п. 2.5 ПДР, які покладають на водія обов`язок на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, так і диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП, якою передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами, які перебувають в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що працівники поліції переслідували транспортний засіб Mercedes Е220CDI д.н.з. НОМЕР_1 , який зупинився сам після в`їзду на подвір`я будинку, тобто транспортний засіб ними безпосередньо не зупинявся, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що ст. 35 Закону України «Про національну поліцію» визначено вичерпний перелік випадків, які надають право працівнику поліції зупинити транспортний засіб, зокрема якщо водій порушив Правила дорожнього руху, однак відносно ОСОБА_1 не виносилась постанова чи протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності за інше правопорушення ПДР, ніж за ст. 130 КУпАП, яке би пред`являлось водію перед складанням спірного протоколу.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання захисника у апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 15 березня 2019 року в справі № 686/11314/17, згідно яких, оскільки поліцейським не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення водієм правил дорожнього руху, то вимоги інспектора до водія про пред`явлення документів на право керування є неправомірними, а співробітники поліції можуть зупиняти автомобіль лише у наявності правопорушення, і схожі правові висновки Верховного Суду в постанові від 22 жовтня 2019 року у справі № 161/7068/16-а. 

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції за власним судженням визначає, що порушення правил дорожнього руху встановлено дією комендантської години, що не відповідає вимогам чинного законодавства, і що суд першої інстанції не встановив, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості та матеріали, що могли свідчити про порушення правил дорожнього руху, але на власний розсуд розшукав самостійно факт такого порушення, є помилковою інтерпретацією захисником змісту постанови суду першої інстанції, у якій такі висновки відсутні, та відхиляються апеляційним судом.

Водночас апеляційний суд звертає увагу, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який на час виникнення спірних правовідносин продовжував діяти.

Відповідно до пунктів 5 - 7 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військове командування разом із військовими адміністраціями має право запроваджувати комендантську годину, обмежувати свободу пересування громадян і рух транспортних засобів, а також здійснювати перевірку документів, транспортних засобів та речей.

Частиною четвертою статті 8 та пунктом 24 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що під час дії воєнного стану поліція бере участь у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану в межах наданих законом повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що оскільки працівники поліції переслідували автомобіль Mercedes Е220CDI д.н.з. НОМЕР_1 під час дії комендантської години, яка в Київській області триває щодня з 00:00 до 05:00 ранку, і у цей час заборонено перебувати на вулиці та в громадських місцях без спеціальної перепустки, за таких обставин працівники поліції мали правові підстави як для зупинки транспортного засобу, так і для встановлення особи водія та перевірки документів, що і було ними зроблено.

В судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги захисник також наголошував, що відносно ОСОБА_1 працівниками поліції не складалось будь-яких постанов за порушення Правил дорожнього руху, і в матеріалах справи докази документування порушення ним Правил відсутні. Такі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки зазначені обставини не впливають на доведеність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у вигляді відмови водія, у якого працівниками поліції виявлено ознаки сп`яніння, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відповідно до встановленого порядку. 

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що направлення на огляд було складене працівниками поліції вже після того, коли був складений протокол, апеляційний суд зауважує, що положеннями Інструкції № 1452/735 та ст. 266 КУпАП, а також Інструкції № 1395, складання направлення на медичний огляд та долучення його до матеріалів справи про адміністративне правопорушення у випадку відмови водія від проходження такого огляду взагалі не передбачається, а тому наявність цього нереалізованого документу у матеріалах справи та зазначені у ньому відомості не впливають на доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у форми відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_1 не було відсторонено від керування транспортним засобом, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки не впливає на доведеність вини ОСОБА_1 у відмові від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку, і відсутність таких відомостей в матеріалах справи жодним чином не впливає на законність прийнятого судом рішення.

Доводи апеляційної скарги, що ознаки сп`яніння у ОСОБА_1 не були виявлені, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, з огляду на те, що конкретної процедури виявлення працівниками поліції ознак сп`яніння Інструкцією № 1452/735 або будь-яким іншим нормативно-правовим актом не передбачено.

Відмовляючи в задоволенні клопотання захисника про виклик як свідків працівників поліції, суд першої інстанції зазначив, що поліцейські, які складали матеріали, є зацікавленими особами та їх не можна допитувати в якості свідків з обставин складання матеріалів, крім того, в матеріалах справи наявні безперервні відеозаписи з усіх трьох портативних реєстраторів поліцейських.

Доводи захисника, що у всіх судових засіданнях стороною захисту було заявлено клопотання про виклик поліцейських, яке суд сприймав у негативній формі, що свідчить про упередженість та необ`єктивність судового розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки згідно ст. 272 КУпАП, як свідок у справі може бути допитана будь-яка особа, якій відомі якісь обставини, що підлягають з`ясуванню, і оскільки працівники поліції безпосередньо фіксували подію, їхні свідчення є ключовими для встановлення істини та перевірки законності дій під час складання протоколу за ст. 130 КУпАП, - відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки п. 6 розділу ІІ Інструкції № 1452/735, абз. 2 п. 4 Порядку № 1103 прямо забороняють залучення як свідків працівників Національної поліції, та оскільки в апеляційній скарзі не заявлено клопотань про виклик поліцейських, які оформляли матеріали справи про адміністративне правопорушення, в судове засідання для надання ними пояснень.

Доводи апеляційної скарги про недопустимість доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд не може погодитися з помилковими доводами апеляційної скарги щодо незалучення прокурора у справі про адміністративне правопорушення, як такі, що не ґрунтуються на положеннях чинного КУпАП, ст. 250 якого передбачено, що участь прокурора у розгляді справи судом є обов`язковою лише при провадженні у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 172-4 - 172-9, 172-9-2 цього Кодексу.

Апеляційний суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду переглянула справу водія, притягнутого до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані сп`яніння, після того, як Європейський суд з прав людини встановив порушення Конвенції Україною, та прийняла постанову від 30 серпня 2023 року в справі № 208/712/19. Велика Палата прийшла до висновку, що уповноважений орган Національної поліції на стадії досудового оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення фактично виконував функцію обвинувачення та разом із протоколом скерував до суду одержані ним письмові докази. У справі щодо заявника суд не вчиняв жодних процесуальних дій, ініціювання чи здійснення яких у змагальній судовій процедурі належало б до повноважень сторони обвинувачення. В основу винесеної постанови суд поклав лише письмові матеріали, надані уповноваженим правоохоронним органом (протокол про адміністративне правопорушення, рапорт поліцейського, пояснення свідків) та самим водієм. Розглянувши справу і прийнявши рішення на основі повного, всебічного, об`єктивного й неупередженого дослідження й аналізу матеріалів, направлених правоохоронним органом, доводів та аргументів сторони захисту, суд діяв виключно у межах власної функції - відправлення правосуддя. Отже, Велика Палата Верховного Суду відмовила в задоволенні заяви захисника про перегляд рішень судів після рішення ЄСПЛ.

В цілому доводи, зазначені в апеляційній скарзі, не впливають на законність постанови та не спростовують порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.5 ПДР України за наявності у справі вищевказаних доказів, які повністю підтверджують обставини вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 року, Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, щоб особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Наявні у справі докази жодних підстав для сумнівів у винуватості ОСОБА_1 не викликають.

При цьому апеляційний суд враховує рішення по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, в якому Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

У відповідності до ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладенні на нього стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами були дотримані у повній мірі.

Апеляційний суд враховує, що апеляційна скарга не містить доводів щодо міри відповідальності, призначеної судом першої інстанції.

Наведене вказує на необґрунтованість поданої апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.

Отже, розглядаючи матеріали справи, суд першої інстанції дослідив належним чином зібрані докази по справі, а також з`ясував всі обставини у справі, тобто дотримався вимог ст. 251, 280 КУпАП.

Висновки, які викладені в постанові суду, відповідають матеріалам справи і фактичним обставинам події, при винесення постанови судом було вжито заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження матеріалів справи.

За таких обставин постанова Таращанського районного суду Київської області від 22 липня 2026 року щодо ОСОБА_1 відповідає вимогам закону, підстав для її зміни чи скасування суд не вбачає, у зв`язку із чим апеляційний суд залишає цю постанову без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. 

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Дербеди Едуарда Володимировича залишити без задоволення.
Постанову Таращанського районного суду Київської області від 22 липня 2026 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст. 2.5 ПДР та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Кашперська Т.Ц.