ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/5092/26	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: судді-доповідача Кальника В.В.,
суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.04.2026 в адміністративній справі №160/5092/26 
за позовом  ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 
про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

04.03.2026 року через систему «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просив:
- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 призначити пенсію за вислугу років на підставі п. «а» ч.1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оформленні листом про надання відповіді від 24.12.2025 №77678- 58298/К-01/8-0400/25 протиправними;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі п. «а» ч.1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 26.09.2023 року, виходячи з вислуги років – 35 років 00 місяців 10 днів.
08.04.2026 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшло клопотання про закриття провадження у справі, в обґрунтування якого вказано, що з аналогічними вимогами до відповідача позивач вже звертався до суду. В задоволенні адміністративного позову позивачу рішенням від 27.02.2024 року по справі 160/689/24 Дніпропетровським окружним адміністративним судом було відмовлено. Постановою третього апеляційного суду від 14.05.2024р апеляційну скаргу позивача було залишено без задоволення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.04.2026 клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про закриття провадження у справі – задоволено.
Провадження в адміністративній справі №160/5092/26 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - закрито.
Роз`яснено позивачу, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Так, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що має місце спір, що виник між тими самими сторонами, стосується одного й того самого предмету і заявлений з тих самих підстав, за наслідком розгляду якого ухвалено рішення Дніпропетровським окружним адміністративним судом від 27.02.2024 у справі №160/689/24, що набрало законної сили.
Не погодившись з ухвалою суду від 09.04.2026, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник зазначає, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності та позбавив його права висловити заперечення, оскільки розглянув клопотання пенсійного органу на наступний день після реєстрації, не чекаючи закінчення строку на подання відповіді на відзив. Крім того, позивач вказує на відмінність предмета спору, оскільки в межах цієї справи оскаржується інший документ, а саме, лист від 24 грудня 2025 року. Також скаржник посилається на зміну підстав позову, оскільки повторне звернення до відповідача відбулося на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року у справі номер 160/689/24, якою було роз`яснено право на таке звернення з урахуванням нової правової позиції Верховного Суду від 11 березня 2025 року у справі номер 160/31127/23, що була відсутня на час розгляду первинного позову.
Відповідач відзив на скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.
Відповідно до наведеної норми, тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову, як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
У постанові від 09 жовтня 2018 року у справі №809/487/18 Верховний Суд зазначив, що підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.
Отже, достатньою та необхідною правовою підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України є одночасна сукупність таких умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність в іншій справі постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи і які набрали законної сили.
Таким чином, спірним є питання наявності в межах двох справ одночасної сукупності вищевказаних умов для закриття провадження у справі, що розглядається.
Матеріали справи свідчать, що підставою для звернення до суду з даною позовною заявою стало оскарження:
- дій Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 призначити пенсію за вислугу років на підставі п. «а» ч.1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби , та деяких інших осіб» оформленні листом про надання відповіді від 24.12.2025 №77678- 58298/К-01/8-0400/25;
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі п. «а» ч.1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 26.09.2023 року, виходячи з вислуги років – 35 років 00 місяців 10 днів.
Як встановлено судом першої інстанції, у провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебувала справа № 160/689/24 за позовом ОСОБА_1 . ОСОБА_1 раніше вже звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, з такими вимогами:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області щодо відмови призначити пенсію за вислугу років на підставі п. «а» ч.1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» оформленні листом від 15.12.2023 року за №0400-010311-5/203172 та рішенням від 16.11.2023 року №0406034690
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі п. “а” ч.1 ст. 12 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” з 26.09.2023 року, виходячи з вислуги років - 35 років 00 місяців 10 днів.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2024 року у справі №160/689/24, яке набрало законної сили 14.05.2024 року, в задоволенні позовної заяви було відмовлено. 
Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що станом на дату звільнення позивача (25.09.2023) та дату звернення (05.10.2023) до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції із заявою про направлення до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подання та документів для призначення пенсії за вислугу років діяла нова редакція підпункту «а» пункту 3 Порядку №393, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування на пільгових умовах позивачу часу проходження служби до вислуги років для призначення пенсії, оскільки такий період враховується тільки для визначення розміру пенсії. Вислуга років позивача станом на день звільнення у календарному обчисленні становила - 18 років 00 місяців 05 днів, що недостатньо для здійснення перерахунку пенсії за вислугу років згідно з пунктом "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з урахуванням календарної та пільгової вислуги років.
Досліджуючи тотожність сторін, предмета та підстав позову у цих справах, колегія суддів зазначає, що суб`єктний склад учасників процесу є повністю ідентичним. 
Визначаючи тотожність предмета спору, суд виходить з того, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а не паперова форма чи індивідуальний акт, яким оформлено відмову у задоволенні цієї вимоги. 
Так, як вбачається з матеріалів справи, у справі №160/689/24 позивач вимагав зобов`язати пенсійний орган призначити йому пенсію за вислугу років на підставі закону з 26 вересня 2023 року, виходячи з вислуги тридцять п`ять років, десять днів. 
У даній справі №160/5092/26 позивач заявляє абсолютно аналогічну вимогу про призначення тієї самої пенсії, з тієї ж дати та з аналогічним обрахунком вислуги років. 
Посилання скаржника на те, що предметом дослідження є новий лист Пенсійного органу від 24 грудня 2025 року, колегія суддів вважає помилковим, оскільки цей лист не створив нових правовідносин, а лише вдруге зафіксував відмову у призначенні виплати, право на яку вже було предметом судового розгляду, в якому позовні вимоги ОСОБА_1 були залишені без задоволення.
Оцінюючи доводи скаржника про зміну підстав позову через появу постанови Верховного Суду від 11 березня 2025 року у справі №160/31127/23 та постанови апеляційного суду від 25 серпня 2025 року, колегія суддів зазначає, що зміна судової практики чи винесення судом вищої інстанції постанови в іншій справі не може вказувати на зміну фактичних підстав позову. 
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право позивача на отримання пенсії залежить виключно від індивідуальних обставин його життєвої ситуації та факту наявності або відсутності необхідного стажу на відповідну дату, які вже були оцінені судом у рішенні від 27 лютого 2024 року по справі №160/689/24, що набрало законної сили. 
Стосовно роз`яснення апеляційного суду про те, що позивач не позбавлений права звернення до пенсійного органу, колегія суддів наголошує, що наявність права на подання заяв до державних органів не тотожна праву на повторне судове оскарження вже вирішеного матеріального спору. При цьому, отримання чергової відповіді на повторну заяву з тих самих питань не відновлює і не породжує права на новий позов у суді.
Слід зазначити, що визначена пунктом 4 частини 1 статті 238 КАС України підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 04 березня 2021 року у справі № 260/630/19.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки має місце спір, що виник між тими самими сторонами, стосується одного й того самого предмету і заявлений з тих самих підстав, за наслідком розгляду якого Дніпропетровським окружним адміністративним судом ухвалено рішення від 27.02.2024 року у справі №160/689/24.
З приводу інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 195, 242, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 380 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.04.2026 в адміністративній справі №160/5092/26 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.В. Кальник 

суддя Д.В. Чепурнов 

суддя С.В. Сафронова