ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
07.09.2026 | Справа № 910/1286/26
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи 
за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Страхова група "ТАС"
до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"
третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 
про стягнення 25 305,24 грн.

Представники учасників справи:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився;
від третьої особи: не з`явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова Група «ТАС» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення 25 305,24 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ним як страховиком транспортного засобу Peugeot 208 державний номер НОМЕР_1 , здійснено виплату страхувальнику страхового відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини водія автомобіля Porsche Cayene державний номер НОМЕР_2 . Внаслідок чого до позивача на підставі статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України перейшло право вимоги до особи, винної у спричиненні шкоди страхувальнику позивача.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/1286/26. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про можливість здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження.
Ухвалою від 16.02.2024 встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.
Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог, який надійшов до суду 23.02.2026, надав заперечення, посилаючись на те, що при дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 30.12.2024 року, встановлено, що ОСОБА_2 передав транспортний засіб «Porsche Cayenne», державний номер НОМЕР_2 у керування малолітній особі ОСОБА_1 . В подальшому, відносно ОСОБА_2 , було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 30.12.2024 року серія ЕНА N 3761369 за ч . 2 ст. 126 КУпАП. Відтак відповідач зазначає, що через добровільну передачу транспортного засобу «Porsche Cayenne», державний номер НОМЕР_2 , особі, яка не має права керувати таким транспортним засобом, ОСОБА_2 фактично нівельовано дорожньо-транспортну пригоду, як страховий випадок в розумінні ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
24.02.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій наголошено, що доводи, вказані відповідачем у відзиві, спрямовані лише на те, щоб уникнути законної сплати заборгованості i жодним чином не вказують на порушення та не дотримання позивачем вимог Закону. На підтвердження наведеного, позивач зазначає, що Закон прямо передбачає, що керування транспортним засобом без права на це є підставою для реалізації страховиком права суброгації після здійснення виплати, а не підставою для звільнення від відповідальності перед потерпілим.
25.02.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які зводяться до посилань на Правила дорожнього руху, в яких встановлено підстави правомірності користування транспортним засобом та повторно наголошено на неправомірності керування малолітньою особою - ОСОБА_1 транспортним засобом Porsche Cayenne», державний номер НОМЕР_2 , який вчинив ДТП. 
25.02.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення, у яких звернуто увагу на помилковому ототожненні відповідачем понять «керування транспортним засобом без посвідчення водія» та «незаконного заволодіння» забезпеченим транспортним засобом.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.05.2026 розгляд справи №910/1286/25 вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 27.05.2026. 
Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва № 01.3-16/106/26 від 25.05.2026 призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/1286/26 у зв`язку зі звільненням судді Князькова В.В. , за результатами якого справу передано для розгляду судді Грєховій О.А.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2026 справа № 910/1286/26 прийнята до свого провадження суддею Грєховою О.А., підготовче засідання призначено на 29.06.2026.
23.06.2026 представником позивача подано заяву про проведення судового засідання за відсутності представника позивача.
24.06.2026 представником відповідача подано заяву про проведення судового засідання за відсутності представника відповідача.
У судове засідання 29.06.2026 представники сторін не з`явились.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2026 залучено до участі у справі ОСОБА_1 в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, підготовче засідання відкладено на 27.07.2026.
01.07.2026 представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.
02.07.2026 представником відповідача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.
24.07.2026 представником позивача подано заяву про розгляд справи без участі представника позивача.
У судове засідання 27.07.2026 представники сторін не з`явились.
Враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, у підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, в зв`язку з чим відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.09.2026.
04.09.2026 представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача.
У судове засідання 07.09.2026 представники учасників справи не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. 
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Зважаючи на викладене, оскільки неявка представників учасників справи не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.
На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.
У судовому засіданні 07.09.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва 

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2024 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» (далі - страховик, позивач) та ТОВ «ОТП Лізинг» (страхувальник) укладено Генеральний договір страхування наземних транспортних засобів, цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, водіїв і пасажирів від нещасного випадку № FA-00345443, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - легкового автомобіля марки «Peugeot», державний номерний знак НОМЕР_3 .
30 грудня 2024 року ОСОБА_1 (далі - третя особа), керуючи автомобілем марки «Porshe», д.р.н. НОМЕР_2 , в м. Сарни на вул. Широкій, 10, не обрав безпечної швидкості руху, не обрав безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «PEUGEOT 2008» д.р.н. НОМЕР_3 та залишив місце події в невідомому напрямку. 
В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. 
Оскільки на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди третя особа не досягла віку адміністративної відповідальності, що виключає суб`єктивну сторону складу адміністративного правопорушення, на третю особу було складено протокол адміністративного затримання в присутності адвоката безоплатної правової допомоги, однак з огляду на перебування опікуна на момент вчинення та в строки притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за межами території України, притягнути до відповідальності особу опікуна неповнолітнього ОСОБА_1 за вчинення передбаченого КУпАП правопорушення не представилось можливим.
В подальшому було встановлено, що транспортний засіб марки «Porsche», д.н.з. НОМЕР_2 передав у керування малолітній особі ОСОБА_2 , відносно якого було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 30.12.2024 серія ЕНА № 3761369 за ч. 2 ст. 126 КУпАП та прийняте по справі рішення про стягнення адміністративного штрафу розміром 3 400,00 грн.
Згідно з Рахунком-фактурою № 7055 від 10.01.2025, виставленим страхувальнику станцією технічного обслуговування ТОВ-фірма «МТВ», вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Peugeot», державний номерний знак НОМЕР_3 , в результаті його пошкодження при ДТП складає 26 436,10 грн.
Позивач з урахуванням умов Договору обов`язкового страхування наземного транспорту, склав страховий акт № 07714/01/925 від 26.03.2025, згідно з яким пошкодження транспортного засобу автомобіля марки «Peugeot», державний номерний знак НОМЕР_3 , внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 22 242,07 грн.
На підставі складеного страхового акту № 07714/01/925 від 26.03.2025 позивач виконуючи свої зобов`язання за договором, сплатив суму страхового відшкодування в розмірі 22 242,07 грн на рахунок страхувальника (платіжне інструкція № 24113 від 28.03.2025).
Позивач зазначає, що звернувся до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - відповідач) із Заявою про виплату страхового відшкодування від 01.07.2025, яка залишена відповідачем без задоволення, в зв`язку з чим, вимушений був звернутись до суду з даним позовом про стягнення страхового відшкодування в розмірі 22 242,07 грн, а також пені в розмірі 2 486,85 грн, 3% річних у розмірі 241,31 грн та інфляційних втрат у розмірі 335,01 грн.
Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву зазначає, що користування малолітньою особою - ОСОБА_1 забезпеченим транспортним засобом не є правомірним, а отже транспортний засіб не є забезпеченим в розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», і у відповідності до п. 32.1 означеного Закону, страховик відповідальності не несе.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. 
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Пунктом 1.4 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (тут і надалі в редакції, чинній на дату ДТП) передбачено, що особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
Майно, що перебуває у володінні особи, перебуває під її впливом. Користуючись, розпоряджаючись чи управляючи майном, особа здійснює певний вплив на майно, адже, реалізуючи ці права, особа здійснює певні активні дії. Для володіння характерною є не динаміка, а статика відносин. Володіння - це певний фактичний стан закріплення майна за певним суб`єктом.
Для того, щоб бути володільцем, особі не треба постійно перебувати у матеріальному контакті з річчю. У володільця лише повинна бути можливість у потрібний момент поставити себе в таке становище щодо речі, щоб реалізувати матеріальний контакт із нею. Отже, важлива ознака володіння полягає у тому, що такий матеріальний зв`язок має бути реальним чи дійсно можливим, а особа, яка володіє річчю, повинна мати реальні можливості в будь-який момент розпочати дійсне володіння річчю, користування та розпоряджання нею.
На відміну від володіння, експлуатація транспортного засобу за чинним правовим регулюванням пов`язується з наявністю у експлуатанта певного дозволу на здійснення такої діяльності. Відносини з експлуатації транспортних засобів регулюються імперативними нормами публічного права, такі відносини не регулюються цивільним законодавством, оскільки не відповідають критеріям, визначеним у статті 1 Цивільного кодексу України.
Згідно з пунктом 1.10 Правил дорожнього руху водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
Розмежовуючи категорії власника транспортного засобу і його експлуатанта (тобто особи, яка має право користуватися ним як водієм за правилами дорожнього руху), потрібно виходити з того, що не кожен власник (володілець) транспортного засобу має право його експлуатувати. Лише особа, яка має водійське посвідчення, або інші документи, встановлені законом та видані визначеним державою органом, має право керувати транспортним засобом за правилами дорожнього руху.
Тобто "правомірна експлуатація транспортного засобу" - це право особи, яка має водійське посвідчення або інший документ, встановлений законом, експлуатувати транспортний засіб, тоді як "правомірне володіння транспортним засобом" надає особі лише право щодо володіння транспортним засобом як річчю, але за відсутності в особи водійського посвідчення, або іншого документа встановленого законом, у такої особи відсутнє право на експлуатацію автомобіля.
Відповідно до змісту частини першої статті 397 Цивільного кодексу України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.
Статтею 398 Цивільного кодексу України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.
Тобто правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.
За пунктом 2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відповідно фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого у такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (доручення, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено судом або не зміниться воля власника, який вправі зажадати повернення власної речі від володільця.
Під неправомірним заволодінням майна потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Тож умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.
Таким чином, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. При цьому будь-яке фактичне володіння має розглядатися як правомірне, допоки протилежне не буде встановлено судом.
Отже, власником, володільцем транспортного засобу може бути будь-яка правоздатна фізична особа. Вона вправі реалізовувати будь-які повноваження щодо такого автомобіля, безпосередньо не заборонені законом.
Проте експлуатація транспортного засобу перебуває у сфері регулювання норм публічного права, оскільки стосується прав невизначеного кола осіб та суспільства і держави в цілому, й можлива в силу наявності певного дозволу від держави.
Експлуатація оцінюється у сфері дорожнього руху, регулюється нормами публічного права. Натомість володіння оцінюється за загальними правилами цивільного права, виходячи з презумпції правомірності будь-якого фактичного володіння.
Статтею 28 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" унормовано, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана:
- з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу;
- з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху;
- з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого;
- з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди;
- з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу;
- з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Відповідно до визначень, які містяться у пунктах 1.4, 1.6 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом.
Фактична передача власником транспортного засобу іншій особі навіть із порушенням публічно-правових норм, зокрема особі, яка не має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тим не менше породжує правомірне володіння, з огляду на наявність волі власника транспортного засобу. У такому випадку має місце неправомірна експлуатація особою транспортного засобу, що не є тотожним неправомірному володінню особою транспортним засобом, а тому у розумінні пункту 1.6 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" особа не може вважатися такою, відповідальність якої не застрахована.
Враховуючи наведене, у випадку заподіяння шкоди третім особам під час ДТП особою, яка правомірно володіє забезпеченим транспортним засобом, проте не має посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, такий випадок є страховим і, як наслідок, у страховика виникає обов`язок здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу.
При цьому, права страховика у такому випадку захищені підпунктом "б" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яким передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до водія (в даному випадку згідно статті 1178 Цивільного кодексу України) забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, оскільки ОСОБА_1 керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії.
При визначенні наявності підстав для здійснення страховою компанією відшкодування у разі настання страхового випадку, визначальним є настання події, яка є страховим випадком. Під правомірним володінням транспортним засобом для цілей страхуванням потрібно розуміти таке володіння, яке виникло з волі власника, або іншої уповноваженої особи в результаті передачі у фактичне володіння та/або управління транспортним засобом. Передача транспортного засобу в управління особі, яка не має права керування таким транспортним засобом (що суперечить Правилам дорожнього руху України), є порушенням публічного права, що не впливають на оцінку події ДТП як страхового випадку.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08.11.2021 у справі №610/2229/18 та від 16.08.2023 у справі №733/1046/21.
Наведене повністю нівелює доводи ПАТ «НАСК «Оранта» про ненастання внаслідок спірної ДТП страхового випадку в розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та про відсутність правових підстав для страхової виплати за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР/224257700.
Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України (в редакціях, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Як було встановлено судом, спірна ДТП, внаслідок якої було завдано шкоду автомобілю марки «Peugeot», державний номерний знак НОМЕР_3 , сталася з вини особи, яка не мала права експлуатувати автомобіль марки «Porsche», д.н.з. НОМЕР_2 , проте правомірно володіла ним.
З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу марки «Porsche», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/224257700.
Полісом № ЕР/224257700 передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 160 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн.
В свою чергу, статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Враховуючи визначені полісом № ЕР/224257700 розмір франшизи - 0,00 грн та ліміт відповідальності за шкоду майну - 160 000,00 грн, встановлений судом розмір вартості відновлювального ремонту спірного автомобіля - 22 242,07 грн, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 22 242,07 грн. 
Також, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 2 486,85 грн, 3% річних у розмірі 241,31 грн та інфляційні втрати у розмірі 335,01 грн.
Відповідно до п. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. 
Згідно з п. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, або у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). 
Відповідно до п. 35.1-35.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.
До заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).
Документи, зазначені у підпунктах "а"-"ґ" цього пункту, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування.
Згідно з п. 37.1-37.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди;
Рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.
Незадовільне фінансове становище страховика (МТСБУ) не є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру пені з урахуванням встановленого судом розміру страхового відшкодування, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягає пеня в розмірі 2 486,85 грн.
Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.
Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
З огляду на вищенаведене, правовідношення, в якому страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням.
При цьому, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, наведеною у постанові від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15.
Оскільки правові відносини, що виникли між сторонами зі сплати страхового відшкодування є грошовим зобов`язанням, то позивачем правомірно заявлено до стягнення 3% річних та інфляційні нарахування.
Відтак, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, виходячи з належного до сплати розміру страхового відшкодування, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних у розмірі 241,31 грн та інфляційні втрати в розмірі 335,01 грн.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю. 
2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" (02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, буд. 7д; ідентифікаційний код: 00034186) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" (03062, м. Київ, проспект Берестейський, 65; ідентифікаційний код: 30115243) страхове відшкодування в розмірі 22 242 (двадцять дві тисячі двісті сорок дві) грн 07 коп., пеню в розмірі 2 486 (дві тисячі чотириста вісімдесят шість) грн 85 коп., 3% річних у розмірі 241 (двісті сорок одна) грн 31 коп., інфляційні втрати в розмірі 335 (триста тридцять п`ять) грн 01 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп. 
3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 16.09.2026

Суддя О.А. Грєхова