УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №293/205/25 Головуючий у 1-й інст. Лось Л. В. 
Категорія 71 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О. С.
суддів Талько О. Б., Шалоти К. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №293/205/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Черняхівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження та стягнення аліментів на утримання дитини
за апеляційною скаргою адвоката Чайківської Наталії Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , 
на ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 березня 2026 року,постановлено під головуванням судді Лось Л.В.,
у с т а н о в и в:
В лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила:
-визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
-зобов`язати Черняхівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до актового запису № 1 від 11.09.2019, вчиненого Виконавчим комітетом Стиртівської сільської ради Черняхівського району Житомирської області, про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказавши батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
27 листопада 2025 року від адвоката Криніна І.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 , надійшло клопотання, у якому він просив зупинити провадження у даній справі № 293/205/25 до видання наказу командиром військової частини НОМЕР_1 про звільнення ОСОБА_2 з військової служби за мобілізацією.
На обґрунтування клопотання зазначав, що з 24.07.2023 та по теперішній час старший солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 , яка здійснює заходи із захисту батьківщини у зв`язку з військовою агресією рф в Україні та перебуває в зоні ведення бойових дій, що підтверджується довідкою Ф5 вказаної військової частини від 08.11.2023 № 2929, посвідченням про відрядження ОСОБА_2 , витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 04.11.2024 № 325.
Звертав увагу на лист військової частини НОМЕР_1 від 07.08.2025 №4620, який надійшов до суду від 19.08.2025, де командування військової частини повідомило про те, що військова частина НОМЕР_1 переведена на військовий стан, особовий склад військової частини здійснює заходи із захисту батьківщини у зв`язку з військовою агресією рф в Україні та згідно організаційно-розпорядчих документів перебуває в зоні бойових дій.
Разом з тим, із відповіді на адвокатський запит вбачається, що військовою частиною НОМЕР_1 видано новий наказ щодо продовження залучення військовослужбовця ОСОБА_2 до заходів із забезпечення оборони України, захисту безпеки та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією рф проти України, що підтверджується витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.08.2025 № 255.
На думку заявника, такі документи є належними доказами, які підтверджують факт перебування ОСОБА_2 у військовій частині НОМЕР_1 , яка переведена на військовий стан, а сам відповідач продовжує виконувати бойові завдання з радіоелектронної боротьби УВ (сил) « ІНФОРМАЦІЯ_4 » безпосередньо у зоні бойових дій, що унеможливлює його явку як в судове засідання, так і до експертної установи для відібрання зразків.
Ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 березня 2026 року клопотання про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження в справі на підставі п.2 ч.1 ст. 251 ЦПК України до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 в складі Збройних Сил України.
На погоджуючись із вказаним судовим рішенням, адвокат Чайківська Н.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з 24.07.2023 по теперішній час старший солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 , яка здійснює заходи із захисту батьківщини у зв`язку з військовою агресією рф в Україні та перебуває в зоні ведення бойових дій, що підтверджується довідкою Ф 5 вказаної військової частини від 08.11.2023 № 2929, посвідченням про відрядження ОСОБА_2 , витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 04.11.2024 № 325.
З листа вч НОМЕР_1 від 07.08.2025 № 4620 вбачається, що військова частина НОМЕР_1 переведена на військовий стан, особовий склад військової частини здійснює заходи із захисту батьківщини у зв`язку з військовою агресією рф в Україні та згідно організаційно-розпорядчих документів перебуває в зоні бойових дій. 
Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.08.2025 № 255 підтверджується продовження залучення військовослужбовця ОСОБА_2 до заходів із забезпечення оборони України, захисту безпеки та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією рф проти України.
Разом з тим, участь у даній справі бере повноважний представник відповідача адвокат Кринін І. О., який вступив у справу після відкриття провадження у ній, а тому обізнаний з усіма обставинами справи і вправі висловити від імені свого клієнта позицію по суті заявлених вимог у процесуальний спосіб шляхом подання відзиву або письмових пояснень, додаткових доказів на підтвердження заперечень тощо, адже обсяг його повноважень умовами ордеру не обмежений. 
Крім того, перебування відповідача на військовій службі не позбавляє його права на подання заяви про дистанційну участь в судовому засіданні, оскільки у реалізації своїх прав як відповідача, у тому числі через представника, він не обмежений. 
Вважає, що відповідачем, не надано доказів того, що за умовами служби він не може брати участь в судових засіданнях дистанційно, постійно та безперервно перебуває на території, на якій ведуться бойові дії. 
Наголошує, що протягом всієї тривалості підготовчого засідання з розгляду цієї справи відповідач не може довести суду об`єктивну неможливість своєї явки у судове засідання у даній справі.
Разом з тим, при аналізі правового висновку, сформованого у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 754/947/22 від 12.11.2025 вбачається, що в основі даної справи лежать житлові правовідносини між сторонами, які не впливають на права та інтереси дітей.
Таким чином, правовідносини, що лежать в основі даної справи та справи № 754/947/22 є нерелевантними.
У відзиві адвокат Кринін І.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу – без змін.
На обґрунтування відзиву зазначає, що ключовою обставиною, яка підлягає встановленню у цій справі, є факт батьківства ОСОБА_2 щодо малолітнього сина позивача, який, на думку позивача, має бути встановлений за результатами судової молекулярно-генетичної експертизи, про призначення якої представник позивача заявив відповідне клопотання.
При цьому ОСОБА_2 свого батьківства не визнає та зазначає, що не має можливості прибути до експертної установи для відібрання біологічних зразків у зв`язку з проходженням військової служби за мобілізацією та перебуванням у районі ведення бойових дій.
Вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7 та ч.2 ст. 369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. При цьому дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21)).
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 22.06.2026 року, є дата складення повного судового рішення 10.07.2026 року.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягають до задоволення з таких підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що солдат ОСОБА_2 (відповідач) відповідно до копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №198 від 21.07.2023 з 21.07.2023 зарахований до списків особового складу військової частини № НОМЕР_1 на всі види забезпечення… (т.1 а.с. 199).
Відповідно до довідки Форми 5, виданої військовою частиною НОМЕР_1 від 08.11.2023, ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 з 24.07.2023 (т.1 а.с.79).
Із листа №4620 від 07.08.2025 вбачається, що військова частина НОМЕР_1 переведена на військовий стан, особовий склад якої здійснює заходи із захисту Батьківщини, у зв`язку з військовою агресією рф проти України (т.1 а.с.176).
Відповідно до копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.11.2024 №325, копії посвідчення про відрядження від 05.11.2024 №284 ст. солдат ОСОБА_2 призваний по мобілізації вибув у розпорядження командира ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » з 05.11.2024 (т.1 а.с.77,78).
Згідно із копією витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №255 від 28.08.2025 ст. солдат ОСОБА_2 вибув із пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 від 28.08.2025 до складу сил та засобів військової частини НОМЕР_1 угрупування військ (сил) « ІНФОРМАЦІЯ_4 » для забезпечення оборони України, заходів безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі бойового розпорядження з радіоелектронної боротьби УВ (сил) «Північ» від 25.08.2025 №БР-418/УВП/дск (т.1 а.с.200).
Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що перебування відповідача на військовій службі є безумовною підставою для зупинення провадження по справі відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Частиною 3 статті 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15, 16 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із пунктами 1, 4, 5, 6, 10, 11 частини третьої статті 2 ЦПК основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Дотримання розумних строків розгляду справи є одним з пріоритетних принципів судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких провадження може бути зупинено.
Зупинення провадження у справі – це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії.
Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.
Зупинення провадження у справі застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань цивільного судочинства.
Підстави обов`язкового зупинення провадження регламентовані статтею 251 ЦПК.
Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (пункт 2 частини 1 статті 251 ЦПК).
Системний аналіз статті 251 ЦПК дає підстави дійти висновку, що обов`язок суду зупинити провадження у справі має бути зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розгляду справи, зокрема, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду, або за ситуації, коли особа у зв`язку із відповідними об`єктивними обставинами позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права, визначені Конституцією України та процесуальним законодавством.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року в справі №754/947/22, зробила такий висновок щодо застосування пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК:
1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;
2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;
3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.
Вказаним висновком Велика Палата Верховного Суду вирішила тривалу правову проблему щодо неоднакового застосування положень пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК в питаннях: (1) наявності статусу «переведення на воєнний стан» Збройних Сил України та інших утворених відповідно до закону військових формувань; (2) належних доказів на підтвердження перебування військовослужбовця на військовій службі; (3) права військовослужбовця на надання згоди на продовження розгляду справи без зупинення провадження у справі.
Водночас, у пунктах 98-100 вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено, що «розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі [на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК]. Виняток для суду з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів статті 251 ЦПК вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як-от верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, та диспозитивність цивільного процесу. Отже, під час застосування пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства».
Правосуддя вимагає справедливого і збалансованого судового провадження, котре базується на дотриманні принципів верховенства права, диспозитивності і пропорційності, а також має відповідати стандартам Конвенції (пункт 112 вказаної постанови Великої Палати).
За змістом ЦПК Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у конкретних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в подібних суспільних правовідносинах (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №199/8324/19).
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі №201/16373/16-ц зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.
Спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини 2 статті 389 та пункту 5 частини 1 статті 396 ЦПК, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.
Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.
Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина 1 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)).
Колегія суддів ураховує, що матеріально-правові відносини у справі № 754/947/22, в якій Велика Палата Верховного Суду, сформулювала правовий висновок, та у справі, яка переглядається відрізняються. Остання стосується насамперед сімейних правовідносин та захисту інтересів дитини. Вона може мати значення також для інших правовідносин, але визначальними є ті, які стосуються батьківства військовослужбовця стосовно сина позивачки.
Отже, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №754/947/22 не можна розуміти як безальтернативний обов`язок суду зупинити провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК у справі, що стосується інтересів дитини, без з`ясування судом, чи таке зупинення є сумісним із завданнями цивільного судочинства та стандартами Конвенції.
Статтею 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість.
27 лютого 1991 року Верховна Рада України постановою № 789-XII ратифікувала Конвенцію про права дитини, прийняту на 44-ій сесії Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, якою визнала необхідність особливого захисту дитини, що була передбачена в Женевській декларації прав дитини 1924 року, Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, та визнана в Загальній декларації прав людини, в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (в статтях 23 і 24), в Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права (в статті 10), а також у статутах спеціалізованих установ і міжнародних організацій, що займаються питаннями благополуччя дітей.
Згідно з статтею 3 Конвенції про права дитини (1989 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Забезпечення найкращих інтересів дитини – це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини 1 статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
У справі, що переглядається, апеляційному суду належить, зокрема, вирішити особливості застосування зупинення провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК, з урахуванням характеру спірних правовідносин, що стосуються прав та інтересів дитини.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 3 ЦПК).
Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України (частина друга статті 3 ЦПК).
Статтею 10 ЦПК встановлено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі також – ЄСПЛ) як джерело права.
З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у спірних правовідносинах, що стосуються прав та інтересів дитини, вирішення питання про застосування положення пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК щодо обов`язку суду зупинити провадження у справі за участю відповідача, який є військовослужбовцем залежить, зокрема, від того, чи відповідатиме застосування відповідного процесуального заходу, Конституції України, Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція).
Слід зазначити, що оскаржувана ухвала про зупинення провадження у справі становить втручання у права позивача та її малолітньої дитини, гарантовані статтею 6 Конвенції в аспекті вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру упродовж розумного строку, а також у права, гарантовані статтею 8 Конвенції в аспекті тривалості вирішення правового спору, що стосується визначення походження дитини, що належать до сфери приватного життя.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність достатніх підстав для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК, у спірних правовідносинах, що стосуються прав та інтересів дитини, суду необхідно забезпечити справедливий баланс між конкуруючими інтересами дитини, яка має право на (і) розумний строк розгляду справи, що стосується майнових та особистих немайнових прав дитини; (іі) встановлення біологічного походження дитини та забезпечення її належного матеріального утримання від батьків, та конкуруючим інтересом передбачуваного батька, який проходить військову службу на змагальність та диспозитивності цивільного судочинства.
Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини вирішив, що справи стосовно визначення правових положень, що регулюють стосунки батька зі своєю ймовірною дитиною, належать до сфери приватного життя (Rasmussen проти Данії, 1984, § 33; Yildirim проти Австрії (ухв.), 1999; Kruљkoviж проти Хорватії, 2011, § 20; Ahrens проти Німеччини, 2012, § 60; Tsvetelin Petkov проти Болгарії, 2014, §§ 49-59; Marinis проти Греції, 2014, § 58; I.V. проти Естонії, 2023, § 75).
Європейський суд з прав людини визнав право отримати інформацію з метою встановити своє походження і особу своїх батьків як невід`ємну частину ідентичності, захищеної відповідно до права на приватне і сімейне життя (Odievre проти Франції [ВП], 2003, § 42; Cherrier проти. France, 2024, § 50; Gaskin проти Сполученого Королівства, 1989, § 39; Зapэn проти Туреччини, 2019, §§ 33-34; Boljeviж проти Сербії, 2020, § 28; Gauvin-Fournis і Silliau проти Франції, 2023, § 109; Mitrevska проти Північної Македонії, 2024, § 40).
Народження і, зокрема, обставини, за яких народилась дитина, становлять частину приватного життя дитини, а згодом і дорослої людини, гарантовані статтею 8 Конвенції (Odievre проти Франції [ВП], 2003, § 29; Mitrevska проти Північної Македонії, 2024, § 40).
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що тест ДНК для встановлення батьківства зараз є простим і надійним методом (Moldovan проти України, 2024, § 47). Хоча ЄСПЛ постановив, що держава не зобов`язана робити ДНК тести для встановлення батьківства, але що правова система має надавати альтернативні засоби, котрі дозволять незалежному органу невідкладно розглянути заяву про встановлення батьківства.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що якщо національне законодавство не намагається забезпечити рівновагу між конкуруючими правами й інтересами, неспроможність дитини отримати доступ до інформації стосовно його чи її походження або особи матері, становить порушення статті 8 Конвенції (Godelli проти Італії, 2012, §§ 57-58).
Колегія суддів звертає увагу, що визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Встановлення факту батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини (див. постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 523/4928/17, від 8 жовтня 2025 року у справі № 570/1834/23).
Разом з тим, колегія суддів ураховує, що зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, фактично унеможливлює розгляд справи, яка безпосередньо стосується прав та інтересів дитини, на невизначений строк, що може становити порушення статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 3 Конвенції про права дитини.
Суд першої інстанції не встановив фактичної неможливості проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, не дослідив можливість її проведення під час короткострокової відпустки, ротації відповідача, не з`ясував позицію військової частини щодо можливості виконання ухвали суду про проведення молекулярно-генетичної експертизи за участю відповідача та не навів мотивів, чому менш обмежувальні процесуальні заходи є недостатніми. 
За таких обставин висновок районного суду про необхідність зупинення провадження у справі є передчасним, особливо з огляду на те, що предметом спору є встановлення походження дитини та стягнення аліментів, а отже суд був зобов`язаний надати належну оцінку найкращим інтересам дитини, чого зроблено не було.
Крім того, суд не врахував, що інтереси відповідача у справі представляє адвокат, який бере участь у судових засіданнях, подає заяви, клопотання, відзиви та інші процесуальні документи, забезпечуючи належну реалізацію процесуальних прав і законних інтересів відповідача. Отже, саме по собі проходження відповідачем військової служби не свідчить про його повне позбавлення можливості реалізовувати право на судовий захист.
Водночас предметом спору є встановлення походження дитини, внесення змін до актового запису про народження та стягнення аліментів, що безпосередньо стосується прав та законних інтересів малолітньої дитини. За таких обставин суд був зобов`язаний забезпечити справедливий баланс між процесуальними правами відповідача та найкращими інтересами дитини, надавши належну оцінку тому, чи є зупинення провадження пропорційним втручанням у права дитини. Проте такої оцінки суд першої інстанції не здійснив, обмежившись лише встановленням факту проходження відповідачем військової служби.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що зупинення провадження у цій справі, що стосується прав та інтересів дитини, на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК, є несумісним із такими принципами цивільного судочинства як верховенство права, пропорційність та розумність строків розгляду справи; не відповідає пріоритету найкращих інтересів дитини та суперечить стандартам Європейської конвенції з прав людини.
Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги слід визнати обґрунтованими, а оскаржувану ухвалу такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.
Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.367, 368, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу адвоката Чайківської Наталії Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 березня 2026 рокускасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О. С. Коломієць

Судді О. Б. Талько 

К. В. Шалота